ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 160/840/19
адміністративне провадження № К/9901/35507/19, № К/9901/35507/19
Верховний Суд у складі колегії суддів третьої палати Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу №160/840/19
за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
за касаційними скаргами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,
на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, ухваленої колегією у складі головуючого судді Шалай А.В., суддів Прокопчук Т.С., Дурасової Ю.В.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У січні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка 1) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГТУЮ у Дніпропетровській області), в якому просила:
1.1. визнати протиправною бездіяльність ГТУЮ у Дніпропетровській області, що полягає у непогодженні та безпідставному поверненні заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області її заяв про виплату винагороди від 16.08.2018 на суму 18 477, 82 грн по ВП №53812622, від 12.11.2018 на суму 65 632,84 грн по ВП №46500741, а всього на загальну суму 84 110,66 грн, а також, подань про виплату винагороди в частині виплати винагороди їй від 31.08.2018 в сумі 3 393,23 грн по ВП № 50956113, від 30.08.2018 в сумі 3 679,17 грн по ВП № 47016605, від 31.08.2018 в сумі 941,16 грн по ВП № 50832805, від 17.08.2018 в сумі 5 394,17 грн по ВП № 48594363, від 06.11.2018 в сумі 21 75,55 грн по ВП № 48198471, від 06.11.2018 в сумі 3 698,18 грн по ВП № 46835479, від 06.11.2018 в сумі 5 431,75 грн по ВП № 54062553, від 06.11.2018 в сумі 869,56 грн по ВП № 47793297, від 06.11.2018 в сумі 1 155,10 грн по ВП № 47615046, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613544, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47614279, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613188, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613279, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613460, від 06.11.2018 в сумі 1 352,69 грн по ВП №47612842, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47614399, від 06.11.2018 в сумі 1 352,69 грн по ВП №47613843, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП №47613660, від 06.11.2018 в сумі 669,58 грн по ВП № 47614175, від 06.11.2018 в сумі 1354,98 грн по ВП № 47614721, від 06.11.2018 в сумі 1 217,42 грн по ВП № 47613104, від 06.11.2018 в сумі 1217,42 грн по ВП № 47612975, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47614564, а всього на загальну суму 39 613,37 грн, та неподанням їх відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції для видачі наказу про виплату винагороди відповідно до вимог статті 13 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця;
1.2. зобов`язати ГТУЮ у Дніпропетровській області за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягнутого державними виконавцями з боржників, виплатити протягом поточного 2019 року на її користь винагороду державного виконавця у загальній сумі 123 724,03 грн з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.
2. У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління  юстиції у Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГТУЮ у Дніпропетровській області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
2.1. визнати протиправною бездіяльність ГТУЮ у Дніпропетровській області, що полягає у непогодженні та безпідставному поверненні заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області її заяв про виплату винагороди від 30.08.2018 на суму 27 145,90 грн по ВП № 50956113, від 30.08.2018 на суму 29 433,38 грн по ВП № 47016605, від 30.08.2018 на суму 7529,31 грн по ВП № 50832805, від 16.08.2018 на суму 43 153,39 грн по ВП № 48594363, від 06.11.2018 на суму 17 404,44 грн по ВП № 48198471, від 06.11.2018 на суму 29 585,49 грн по ВП № 46835479, від 06.11.2018 на суму 43 454,06 грн по ВП № 54062553, від 06.11.2018 на суму 6 956,52 грн по ВП № 47793297, від 06.11.2018 на суму 9240,82 грн по ВП № 47615046, від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613544, від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47614279, від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613188, від 06.11.2018 на суму 5410,76 грн по ВП № 47613279, від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613460, від 06.11.2018 на суму 10 821,52 грн по ВП № 47612842, від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47614399, від 06.11.2018 на суму 10 821,52 грн по ВП № 47613843, від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн, по ВП № 47613660, від 06.11.2018 на суму 5 356,65 грн по ВП № 47614175, від 06.11.2018 на суму 10 839,86 грн по ВП № 47614721, від 06.11.2018 на суму 9 739,37 грн по ВП № 47613104, від 06.11.2018 на суму 9739,37 грн по ВП № 47612975, від 06.11.2018 на суму 5 410,75 грн по ВП № 47614564, а всього на загальну суму 314 507,68 грн, та неподанням їх відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції для видачі наказу про виплату винагороди відповідно до вимог статті 13 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця;
2.2. зобов`язати ГТУЮ у Дніпропетровській області за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягнутого державними виконавцями з боржників, виплатити протягом поточного 2019 року на її користь винагороду державного виконавця у загальній сумі 314 507,68 грн з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.
3. У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГТУЮ у Дніпропетровській області), в якому просила:
3.1. визнати протиправною бездіяльність ГТУЮ у Дніпропетровській області, що полягає у непогодженні та безпідставному поверненні заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області її заяв про виплату винагороди від 05.11.2018 на суму 15 235,59 грн по ВП № 48122179, від 05.11.2018 на суму 10 493,61 грн по ВП № 49724446, від 05.11.2018 на суму 40 030,19 грн по ВП № 49115621, від 05.11.2018 на суму 37 195,10 грн по ВП № 49115569, від 05.11.2018 на суму 73 663 грн по ВП № 49002090, від 17.08.2018 на суму 44 631,80 грн по ВП № 49958332, від 17.08.2018 на суму 19 261,24 грн по ВП № 51326282, всього на загальну суму 240 510,53 грн, а також, подань про виплату винагороди в частині виплати начальнику Соборного ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 16.08.2018 в сумі 4 619,45 грн по ВП № 53812622, від 12.11.2018 в сумі 16 408,21 грн по ВП № 46500741, від 31.08.2018 в сумі 3 393,23 грн по ВП № 50956113, від 30.08.2018 в сумі 3 679,17 грн по ВП №47016605, від 31.08.2018 в сумі 941,16 грн по ВП № 50832805, від 17.08.2018 в сумі 5 394,17 грн по ВП № 48594363, від 06.11.2018 в сумі 2 175,55 грн по ВП № 48198471, від 06.11.2018 в сумі 3 698,18 грн по ВП № 46835479, від 06.11.2018 в сумі 5 431,75 грн по ВП № 54062553, від 06.11.2018 в сумі 869,56 грн по ВП № 47793297, від 06.11.2018 в сумі 1155,10 грн по ВП № 47615046, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613544, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47614279, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП №47613188, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613279, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613460, від 06.11.2018 в сумі 1 352,69 грн по ВП № 47612842, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47614399, від 06.11.2018 в сумі 1 352,69 грн по ВП № 47613843, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47613660, від 06.11.2018 в сумі 669,58 грн по ВП № 47614175, від 06.11.2018 в сумі 1 354,98 грн по ВП № 47614721, від 06.11.2018 в сумі 1 217,42 грн по ВП № 47613104, від 06.11.2018 в сумі 1 217,42 грн по ВП №47612975, від 06.11.2018 в сумі 676,34 грн по ВП № 47614564, а всього на загальну суму 60 641,03 грн та неподанням їх відповідному уповноваженому структурному підрозділу головного територіального управління юстиції для видачі наказу про виплату винагороди відповідно до вимог статті 13 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця;
3.2. зобов`язати ГТУЮ у Дніпропетровській області за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягнутого державними виконавцями з боржників, виплатити протягом поточного 2019 року на її користь винагороду державного виконавця у загальній сумі 301 151,56 грн з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.
2. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що протягом 2018 року ними до ГТУЮ у Дніпропетровській області подано заяви про виплату винагороди. Листами від 22 грудня 2018 року відповідач повернув вищезазначені заяви про виплату винагороди з відмовою у погодженні їх у зв`язку з тим, що перерахування стягувачу коштів відбувалось у гривні, а не в іноземній валюті, як визначено у резолютивній частині судового рішення. Відповідач зазначив, що у даному випадку відсутнє фактичне виконанням судового рішення. Зазначене на думку відповідача свідчить про необґрунтованість поданих позивачами заяв та відсутність підстав до виплати винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди державним виконавцем та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця від 08.09.2016 №643. 
2.1. Разом з заявами про виплату винагороди позивачам були повернуті і подання на про здійснення таких виплат. Позивачі вважають відмови у погодженні заяв про виплату винагороди та подання про виплату винагороди ГТУЮ у Дніпропетровській області безпідставними, оскільки зазначені у їх заявах виконавчі провадження є виконаними. А відтак така відмова є порушенням права позивачів на отримання винагороди, яка є складовою заробітної плати державного виконавця. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 задоволено клопотання ОСОБА_1 та об`єднано для спільного розгляду і вирішення адміністративні справи №160/840/19 за позовом ОСОБА_2 до ГТУЮ у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, № 160/841/19 за позовом ОСОБА_1 до ГТУЮ у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та справу № 160/842/19 за позовом ОСОБА_3 до ГТУЮ у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Матеріали адміністративних справ № 160/840/19, №160/842/19 приєднано до матеріалів адміністративної справи № 160/841/19.
4.  Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 позов задоволено частково.
4.1. Зобов`язано ГТУЮ у Дніпропетровській області розглянути питання щодо виплати на користь заступника начальника Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_1 винагороду державного виконавця у загальній сумі 123 724,03 грн з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягнутого державними виконавцями з боржників, з урахуванням висновків суду.
4.2. Зобов`язано ГТУЮ у Дніпропетровській області розглянути питання щодо виплати на користь головного державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 винагороду державного виконавця у загальній сумі 314 507,68 грн з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягнутого державними виконавцями з боржників, з урахуванням висновків суду.
4.3. Зобов`язано ГТУЮ у Дніпропетровській області розглянути питання щодо виплати на користь начальника Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 винагороду державного виконавця у загальній сумі 301 151,56 грн з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету, що формується з коштів виконавчого збору, стягнутого державними виконавцями з боржників, з урахуванням висновків суду.
4.4. У задоволенні решти позову - відмовлено.
5. Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку відповідачем не було вчинено протиправної бездіяльності, оскільки за результатами розгляду заяв позивачів про виплату винагороди, їх було повернуто з обґрунтуванням підстав відмови, тобто відповідачем вчинено відповідні дії.
5.1. Також суд першої інстанції вказав на те, що підстави для відмови позивачам у погодженні заяв про виплату винагороди не відносяться до вимог пунктів 4 і 5 Порядку виплати винагороди державним виконавцем та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця від 08.09.2016 № 643. Факт перебування відповідних виконавчих провадження на виконанні позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується постановами про закінчення виконавчих проваджень, які були чинними на момент розгляду справи судом першої інстанції. 
5.2. У заявах про виплату винагороди не були зазначені подвійні платіжні доручення помилково внесені спеціалістом відділу до автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП), та сума винагороди в подвійному розмірі не зазначалася. Неперерахування стягувачеві суми боргу в іноземній валюті не може бути підставою для відмови у виплаті винагороди, оскільки винагорода сплачується в гривні від фактично стягнутої суми в гривневому еквіваленті, а також, сума виконавчого збору перераховується в розмірі 10% від стягнутої суми боргу в гривневому еквіваленті.
5.3. Суд першої інстанції зазначив, що грошові кошти у відповідних виконавчих провадженнях було сплачено стягувачем в еквіваленті до гривні за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу. Таке виконання позивачами обґрунтовувалося з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, яка була висвітлена в його постановах від 04.07.2011 в справі № 3-62гс11, від 26.12.2011 в справі №3-141гс11, та від 07.10.2014 в справі №3-133гс14 та підтверджена судовою практикою Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі №6-1905цс16, які мали силу на момент здійснення виконавчих проваджень.
5.4. Проте висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 по справі № 761/12665/14-ц, на який посилається відповідач, зроблено вже після закінчення виконавчого провадження, зазначеного у заявах про виплату винагороди, тобто після проведення державними виконавцем всіх процесуальних дій. Сторонами виконавчого провадження постанови про закінчення виконавчих проваджень не оскаржені, державних виконавців не притягнуто до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження, за яким подано заяву про виплату винагороди, або їх дії (рішення) чи бездіяльність визнано неправомірними.
5.5. Разом із цим, неперерахування стягувачеві суми боргу в іноземній валюті не може бути підставою для відмови у виплаті винагороди, оскільки винагорода сплачується в гривні від фактично стягнутої суми в гривневому еквіваленті, а також, сума виконавчого збору в гривні перераховується в розмірі 10% від стягнутої суми боргу в гривневому еквіваленті. Критерії виплати винагороди державним виконавцям, що встановлені наказом Міністерства юстиції України від 10.02.2017 за № 346//59 (зі змінами), передбачають визначати критерії для начальника відділу з показників роботи державних виконавців підпорядкованого відділу за звітний період (абз.4 ч.2), а не показників начальника відділу як державного виконавця.
5.6. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача розглянути питання щодо виплати на користь позивачів винагороду державного виконавця, а врешті позовних вимог відмовити.
5.7. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 апеляційну скаргу ГТУЮ у Дніпропетровській області задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 в адміністративній справі № 160/840/19 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
5.8. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції зазначив таке.
5.9. За приписами статті 172 КАС України обов`язковою умовою об`єднання справ законодавець визначив пов`язаність між собою позовних вимог. Як слідує з матеріалів справи, кожен із позивачів подавав окремі заяви про виплату винагороди по окремим виконавчим провадженням. За результатами розгляду кожної із заяв відповідачем приймалось окреме рішення, оформлене відповідним листом.
5.10. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позовні вимоги кожного із позивачів виникли за різними підставами, в обґрунтування позову позивачами надані різні докази, тому адміністративні справи, які порушені за позовними заявами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , помилково об`єднані судом першої інстанції в одне провадження для спільного розгляду. 
5.11. Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що у спірних правовідносинах відповідачем не була допущена бездіяльність (про протиправність якої заявляли позивачі), а вчинені певні дії чи прийняті певні рішення, перевіривши їх на предмет правомірності і дійшовши висновку про їх протиправність, мав визнати такі дії або рішення протиправними. Однак, в резолютивній частині оскарженого рішення суд визначив спосіб захисту порушеного права позивачів, не встановивши протиправність жодних дій або рішень відповідача.
5.12. Проте, такий висновок не відповідає обставинам справи, оскільки відповідач за результатами розгляду заяв позивачів повернув їх заяви та відповідні подання начальника Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра, роз`яснивши можливість повторного звернення після усунення обставин, які стали підставою для їх повернення. Відповідач не приймав рішень про відмову позивачам у задоволенні їх заяв, що підтверджено представниками скаржника у судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги.
5.13. З урахуванням наведених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
5.14. Суд апеляційної інстанції зазначив, що характер спірних правовідносини, які регулюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Законом України "Про виконавче провадження", постановою Кабінету Міністрів України № 643 від 08.09.2016 "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця". 
5.15. Зазначеними нормативними актами визначено право державного виконавця на отримання винагороди за результатами здійснення виконавчого провадження. Однак реалізація цього права має відбуватись в певному порядку, визначеному законодавцем, та з дотриманням конкретних умов (критеріїв), якими є: фактичне виконання рішення суду в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", стягнення виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення, дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом, згідно сформованого в АСВП звіту "Відомості з Автоматизованої системи виконавчого провадження для визначення винагороди державним виконавцем". Незважаючи на те, що винагорода визначена законодавцем як складова частина заробітної плати, вона не носить обов`язкового, безумовного та постійного характеру, оскільки залежить від дотримання державним виконавців встановлених зазначеними вище нормативно-правовими актами умов.
5.16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц вказала на те, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, фактичним виконанням судового рішення про стягнення коштів в іноземній валюті є перерахування стягувачу таких коштів саме в іноземній валюті.
5.17. Як встановлено судом апеляційної інстанції в провадженні позивачів перебували на примусовому виконанні виконавчі листи про стягнення на користь фізичних осіб грошових коштів в іноземній валюті. Фактичне виконання судових рішень було здійснено в гривневому еквіваленті, без звернення до суду із заявою про зміну порядку та способу їх виконання, що, на думку суду апеляційної інстанції, суперечить нормам статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" та роз`ясненню порядку виконання судових рішень про стягнення боргу в іноземній валюті, наданим Міністерством юстиції України листом № 6878-0-30-15/20 від 03.07.2015. Отже, таке виконання судових рішень здійснено позивачами не у спосіб, визначений Законом України "Про виконавче провадження".
5.18. Крім того, судом першої інстанції встановлено та слідує з матеріалів справи, що виконавчі провадження, які здійснювалися позивачами мали певні недоліки, які, на думку суд апеляційної інстанції, унеможливили погодження заяв державних виконавців про виплату винагороди.
5.19. Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що зазначені заяви датовані періодом з 16.08.2018 по 12.11.2018. Між тим, усі заяви, незважаючи на дати їх написання, були погоджені останнім одним днем - 16.11.2018. Отже, зважаючи на встановлене законодавцем обмеження в часі для повторної подачі заяви, суд апеляційної інстанції вказав на те, зволікання керівника Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра з розглядом таких заяв позивачів, є невиправданим. Такі дії унеможливили усунення зазначених у листах від 22.12.2018 недоліків та повторну подачу заяв до кінця 2018 року.
5.20. Суд апеляційної інстанції вказав на те, що висновки суду першої інстанції про технічну неможливість внести до АСВП інформації щодо здійснення позивачами відповідних виконавчих проваджень є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи.
5.21. Відсутність у АСВП наведеної вище інформації про вчинення виконавчих дій є наслідком, перш за все, невиконання самим державним виконавцем, в провадженні якого перебували виконавчі провадження, вимог зазначеного Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2432/5 від 05.08.2016 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.08.2016 за № 1126/29256).
5.22. Наказом Міністерства юстиції України № 346/5 від 10.02.2017 затверджені Критерії виплати винагороди державним виконавцям, якими є: показник виконання виконавчих документів, які перебували на виконанні; показник виконання виконавчих документів немайного характеру; стягнення виконавчого збору; стягнення витрат виконавчого провадження.
5.23. Суд апеляційної інстанції вказав на те, що в провадженні позивачів перебували зведені виконавчі провадження, проте заява про виплату винагороди повинна подаватись за кожним окремим виконавчим документом, а не за зведеним виконавчим провадженням. За даними АСВП в межах зведених виконавчих проваджень здійснювалося стягнення виконавчого збору, проте платіжні доручення не містили інформації щодо виконавчого листа, на виконання якого сплачено такий збір. Про всі ці недоліки було зазначено у листах про повернення заяв без погодження виплати винагороди.
5.24. Крім того, усунення недоліків, виявлених відповідачем при перевірці заяв, здійснено позивачами вже після повернення заяв та подань про виплату винагороди, про що останні вказували у поданих до суду відповідях на відзив. Зазначена обставина є свідченням обґрунтованості рішень відповідача про повернення заяв та подань про виплату винагороди без погодження.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
6. У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржниця просить постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 скасувати та залишити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2017.
6.1. В обґрунтування касаційної скарги скаржниця ОСОБА_1 вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, внаслідок чого порушені принципи адміністративного судочинства та конституційні права позивачів.
6.2. На думку скаржниці ОСОБА_1 суд першої інстанції належним чином з`ясував обставини справи та надав їм належну оцінку та дійшов вірних висновків про необхідність зобов`язати відповідача розглянути питання щодо виплати на користь позивачів винагороду державного виконавця у відповідних сумах для кожного. Такі висновки суду першої інстанції відповідають чинному законодавству, яким врегульовано спірні правовідносини.
6.3. Суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував обраний ним спосіб захисту прав позивачів, оскільки адміністративний суд з огляду на статті 2, 5, 245 КАС України не обмежений у виборі способу відновлення прав особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права. Який відповідає характеру такого порушення. Тим паче, що судом першої інстанції встановлено, що оскаржувані рішення відповідача винесені не на підставі та не у спосіб, визначений законодавством.
6.4. Повертаючи заяви позивачів про виплату їм винагороди, відповідач позбавив останніх справа надати їх знову після усунення недоліків, оскільки для подання таких заяв чинним законодавством визначено чіткі строки - до кінця поточного року. Зазначені відповідачем обставини, які є підставою для повернення заяв позивачів не відповідають пунктам 4,5 Порядку № 643. Такі обставини є надуманими та такими, які не можливо усунути з огляду на те, що постанови про закінчення виконавчих проваджень, за результатами яких має бути здійснена винагорода, винесені за рік до звернення з такими заявами. Такі постанови про закінчення виконавчого провадження ніким не оскаржувалися та є чинними.
6.9. Також скаржниця ОСОБА_1 вказала на помилковість висновків суду апеляційної інстанції про неможливість об`єднати в одне провадження її позовної заяви та позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
6.10. Дії суду першої інстанції щодо об`єднання в одне провадження таких позовних вимог відповідають приписам статті 172 КАС України. Таке об`єднання обумовлено такими причинами: економія часу; одночасний розгляд спірних вимоги одним і тим самим судом; необхідність провадження стосовно вирішення спору і зменшення судових витрат; правильність розгляду та вирішення окремих позовних вимог. Об`єднання таких позовних вимог має на меті забезпечити належну організацію розгляду справи, щоб суттєво не ускладнювати її розгляд.
6.11. Скаржниця ОСОБА_1 вказала на те, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що заяви позивачів про виплату їм винагороди, не зважаючи на дату їх складання, були погоджені 16.11.2018 не відповідають обставинам справи. Дане питання під час розгляду справи ні в суді першої ні апеляційної інстанції не ставилося та не було предметом судового розгляду. Пояснень з приводу цих обставин позивачами не надавалися. Таким чином суд апеляційної інстанції, в порушення статті 308 КАС України, за власною ініціативою розглянув питання, яке не було предметом судового розгляду у суді першої інстанції та вийшов за межі доводів апеляційної скарги без будь-яких обґрунтувань.
6.12. На думку скаржниці ОСОБА_1 висновки суду апеляційної інстанції про те, що відповідачем у листах про повернення заяв позивачів про виплату їм винагороди зазначено про недолік цих заяв, а саме вказано на те, що платіжні доручення про стягнення судового збору не містили даних щодо виконавчого листа, на виконання якого сплачено судовий збір не відповідають дійсності. Скаржниця зауважила, що відповідач у своїх відмовах таких підстав не зазначав, а дане питання виникло у відповідача під час розгляду справи у суді першої інстанції, на що позивачами було надано відповідні пояснення. 
6.13. До складу зведеного виконавчого провадження входило 963 виконавчих проваджень. По кожному з таких проваджень державним виконавцем окремо в розрахунку - розподілу коштів та розпорядженні зведеного виконавчого провадження було зазначено про суми виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Але спеціалістом відділу у зв`язку з великою кількістю складання платіжних доручень в стислі строки було перераховано в дохід держави одним платіжним дорученням загальну суму судового збору та витрати виконавчого провадження. Також скаржниця зауважила, що раніше позивачам відповідач виплатив винагороду з урахуванням подібних платіжних доручень.
6.14. Скаржниця заперечує проти висновку суду апеляційної інстанції щодо усунення позивачами недоліків заяв про виплату винагороди вже після їх повернення. Зазначені відповідачем недоліки заяв, у зв`язку з якими їх повернуто не відповідають вимогам пунктів 4 та 5 Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розмір основної винагороди державному виконавцю. А тому дана обставина не може свідчити про обґрунтованість рішень відповідача про повернення таких заяв та вказують на їх надуманий характер.
6.15. Усунути такі недоліки на думку скаржниці ОСОБА_1 не можливо, оскільки постанови про закінчення виконавчого провадження винесені рік тому, ніким не оскаржені та є чинними. З огляду на те, що відповідач не заперечував того, що виконавче провадження, на підставі якого позивачі просять виплатити винагороду, є фактично виконаним. Відтак на думку скаржниці доводи відповідача про неналежне виконання позивачами виконавчих проваджень є безпідставними та не підтвердженими будь-якими доказами. 
6.16. Скаржниця ОСОБА_1 вказала на помилковість висновків суду апеляційної інстанції про недотримання позивачами як державними виконавцями вимог статті 49 Закону України "Про виконавче провадження", що і було підставою для повернення заяв про виплату винагороди. Чинним законодавством визначено, що судовий контроль за виконанням судового рішення покладено на суд, який розглянув справу. Ніякими процесуальними документами не встановлено порушення державним виконавцем порядку та способу виконання рішень судів. Заяви позивачами подані у зв`язку з фактичним виконанням рішень судів, відповідні постанови були зареєстровані в Автоматизованій системі виконавчих проваджень.
6.17. Під час розгляду справи позивачами надані пояснення щодо технічних можливостей внесення до АСВП постанови про виведення виконавчого провадження зі зведеного та відсутності технічної можливості вести в повному обсязі електронний облік і звітність по зведеному провадженню. Відповідач не надав ніяких доказів щодо спростування даних обставин. З висновками суду апеляційної інстанції про відсутність доказів на підтвердження пояснень позивачів скаржниця не погоджується. При цьому скаржниця вказала на те, що будь-які технічні перешкоди не повинні впливати на реалізацію прав позивачів на отримання винагороди. 
7. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Єресько Л.О., суддів Загороднюка А.Г., Соколова ВМ. від 21.12.2019 відкрито касаційне провадження № К/9901/35507/19 за даною касаційною скаргою.
8. У січні 2020 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали заяви про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 та просили її задовольнити.
9. У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 , в якій скаржниця просить постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 скасувати та залишити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2019.
10. На думку скаржниці ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином з`ясував обставини справи та надав їм належну оцінку та дійшов вірних висновків про необхідність зобов`язати відповідача розглянути питання щодо виплати на користь позивачів винагороду державного виконавця у відповідних сумах для кожного. Такі висновки суду першої інстанції відповідають чинному законодавству, яким врегульовано спірні правовідносини. 
11. Суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував обраний ним спосіб захисту прав позивачів, оскільки адміністративний суд з огляду на статті 2, 5, 245 КАС України не обмежений у виборі способу відновлення прав особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права. Який відповідає характеру такого порушення. Тим паче, що судом першої інстанції встановлено, що спірні рішення відповідача про відмову винесені не на підставі та не у спосіб, визначений законодавством.
12. Відповідач, повертаючи заяви позивачів про виплату їм винагороди, позбавив останніх справа надати їх знову після усунення недоліків, оскільки для подання таких заяв чинним законодавством визначено чіткі строки - до кінця поточного року. Зазначені відповідачем обставини, які є підставою для повернення заяв позивачів не відповідають пунктам 4,5 Порядку № 643. Такі обставини не можливо усунути з огляду на те, що постанови про закінчення виконавчих проваджень, за результатами яких має бути здійснена винагорода, винесені за рік до звернення позивачів з такими заявами. Такі постанови про закінчення виконавчого провадження ніким не оскаржувалися та є чинними.
13. Суд першої інстанції об`єднуючи її позовну заяву та позовні заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_3 в одне провадження діяв відповідно до приписів статті 172 КАС України. Таке об`єднання обумовлено такими причинами: економія процесуальних коштів часу; одночасний розгляд спірних вимоги одним і тим самим судом; необхідність провадження стосовно вирішення спору і зменшення судових витрат; правильність розгляду та вирішення окремих позовних вимог. Об`єднання таких позовних вимог має на меті забезпечити належну організацію розгляду справи, щоб суттєво не ускладнювати її розгляд. 
14. Скаржниця ОСОБА_5 вказала на те, що судом апеляційної інстанції зроблено помилкові висновки про погодження заяв позивачів 16.11.2018. Такі висновки не відповідають дійсності. Дане питання ані в судах першої та апеляціної інстанцій, ані в апеляційній скарзі чи в листах про відмову у виплаті винагороди, не ставилося та не розглядалось у судовому порядку. Позивачами з цього питання будь-яких пояснень не надавалося.
15. Крім того, судом апеляційної інстанції вирішено питання щодо строків подачі заяв про виплату винагороди ОСОБА_3, яке не ставилося апелянтом в апеляційній скарзі та не було предметом судового розгляду в суді першої інстанції. Отже, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням статті 308 КАС України.
16. Скаржниця ОСОБА_5 не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, відповідачем у листа відмовах зазначив недоліки заяв позивачів про виплату винагороди, а саме відсутність у платіжних дорученням інформації про сплату виконавчого збору. Такі висновки суду апеляційної інстанції не відповідають дійсності, оскільки у своїх відмовах відповідач таких підстав для повернення не зазначав. Дане питання у відповідачів виникло лише в процесі розгляду справи у суді першої інстанції, на що позивачами надано відповідні пояснення. 
17. Також скаржник вказав на те, що підстави, з яких відповідач повернув позивачам заяви на виплату винагороди не відповідають вимогам пунктів 4 та 5 Порядку виплати винагороди державним виконавцем та їх розміри і розміру основної винагороди приватного виконавця та не можуть бути самостійною підставою для відмови позивачам у виплаті винагороди. Відтак рішення відповідача про відмову у погодженні заяв позивачів про виплату винагороди є необгрунтованим.
18. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Єресько Л.О., суддів Загороднюка А.Г., Соколова ВМ. від 21.12.2019 відкрито касаційне провадження № К/9901/35168/19 за даною касаційною скаргою.
19. У січні 2020 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали заяви про приєдналися до касаційної скарги ОСОБА_1 та просили її задовольнити.
20. Ухвалами Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 22 червня 2020 року, закінчено підготовчі дії та призначено зазначені касаційні скарги до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 262, 340, 344 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
21. Від відповідача надійшли відзиви на касаційній скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в яких відповідач просить касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 без змін.
22. Відповідач вказує на те, що касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не містять доводів про те, в чому саме полягає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Доводи касаційний скарг є помилковими, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - обґрунтованим та законним.
Установлені судами фактичні обставини справи 
23. ОСОБА_1 обіймає посаду заступника начальника Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 
24. ОСОБА_2 є головним державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 
25. ОСОБА_3 обіймає посаду начальника Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
26. У період з серпня по листопад 2018 року позивачами до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було подано заяви про виплату винагороди: від 16.08.2018 на суму 18 477,82 грн по ВП № 53812622; від 16.08.2018 на суму 43 153,39 грн по ВП № 48594363; від 17.08.2018 на суму 44 631,80 грн по ВП № 49958332; від 17.08.2018 на суму 19 261,24 грн по ВП № 51326282; від 30.08.2018 на суму 27 145,90 грн по ВП № 50956113; від 30.08.2018 на суму 29 433,38 грн по ВП № 47016605; від 30.08.2018 на суму 7 529,31 грн по ВП № 50832805; від 05.11.2018 на суму 15 235,59 грн по ВП № 48122179; від 05.11.2018 на суму 10 493,61 грн по ВП № 49724446; від 05.11.2018 на суму 40 030,19 грн по ВП № 49115621; від 05.11.2018 на суму 37 195,10 грн по ВП № 49115569; від 05.11.2018 на суму 73 663 грн по ВП № 49002090; від 06.11.2018 на суму 17 404,44 грн по ВП № 48198471; від 06.11.2018 на суму 29 585,49 грн по ВП № 46835479; від 06.11.2018 на суму 43 454,06 грн по ВП № 54062553; від 06.11.2018 на суму 6 956,52 грн по ВП № 47793297; від 06.11.2018 на суму 9 240,82 грн по ВП № 47615046; від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613544; від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47614279; від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613188; від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613279; від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613460; від 06.11.2018 на суму 10 821,52 грн по ВП № 47612842; від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47614399; від 06.11.2018 на суму 10 821,52 грн по ВП № 47613843; від 06.11.2018 на суму 5 410,76 грн по ВП № 47613660; від 06.11.2018 на суму 5 356,65 грн по ВП № 47614175; від 06.11.2018 на суму 10 839,86 грн по ВП № 47614721; від 06.11.2018 на суму 9 739,37 грн по ВП № 47613104; від 06.11.2018 на суму 9 739,37 грн по ВП № 47612975; від 06.11.2018 на суму 676,34 грн по ВП № 47614564; від 12.11.2018 на суму 65 632,84 грн по ВП № 46500741.
27. Листами від 22.12.2018 відповідач повернув позивачам вищезазначені заяви про виплату винагороди з відмовою у погодженні їх у зв`язку з тим, що перерахування стягувачу коштів у гривні, а не в іноземній валюті, яка визначена у резолютивній частині судового рішення, не може вважатись фактичним виконанням рішення. Зазначене на думку відповідача свідчить про необґрунтованість та відсутність підстав до виплати винагороди, передбачених пунктом 4 Порядку виплати винагороди державним виконавцем та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця від 08.09.2016 № 643. Разом з заявами про виплату винагороди державного виконавця були повернуті подання на виплату винагороди.
Джерела права й акти їх застосування
28. Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначені Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (в редакції станом на 05.01.2017, далі - Закон № 1403-VIII).
29. Відповідно до статті 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.
30. Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання (статті 2 Закону № 1403-VIII).
31. Статтею 6 Закону № 1403-VIII систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
32. Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина 2 цієї статті).
33. Фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих дій здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України "Про виконавче провадження" (частина перша статті 14 Закону № 1403-VIII).
34. Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (в редакції станом на 17.06.2018, далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
35. Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
36. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження (частина друга статті 42 Закону № 1404-VIII).
37. Статтею 49 Закону № 1404-VIII визначено особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті.
38. У разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу (частина перша статті 49 Закону № 1404-VIII).
39. Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1404-VIII у разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті.
40. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця (часина третя статті 49 Закону № 1404-VIII).
41. За приписами частини четвертої статті 49 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого збору, стягнуті під час виконання рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті підлягають валютообмінній фінансовій операції, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України.
42. Частиною п`ятою статті 49 Закону № 1404-VIII витрати у зв`язку з валютообмінними фінансовими операціями та інші витрати, пов`язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника.
43. Відповідно до статей 13 та 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (в редакції станом на 07.12.2017, далі - Порядок № 643).
44. Пунктом 2 Порядку № 643 у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виплачується винагорода у такому розмірі:
2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;
0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
45. Згідно із пунктом 3 Порядку № 643 фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.
46. Державні виконавці, зазначені у пункті 2 цього Порядку, мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом (далі - критерії виплати винагороди) (пункт 5 Порядку № 643).
47. Згідно з пунктом 6 Порядку № 643 для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.
48. У рамках зведеного виконавчого провадження винагорода виплачується за кожним окремим виконавчим документом за виконавчим провадженням, яке входить до складу зведеного, за умови дотримання вимог пунктів 4 і 5 цього Порядку (пункт 8 Порядку № 643).
49. Відповідно до пункту 9 Порядку № 643 заява державного виконавця про виплату винагороди розглядається безпосереднім керівником державного виконавця протягом двох робочих днів з дати її надходження та за наявності підстав, передбачених пунктами 4 і 5 цього Порядку, погоджується ним із зазначенням дати погодження. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом двох робочих днів з дати її надходження повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав відмови. У разі виконання рішення безпосередньо керівником органу державної виконавчої служби заява про виплату винагороди подається для погодження керівнику вищого рівня. У такому випадку винагорода, зазначена в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, не виплачується.
50. Пунктом 10 Порядку № 643 визначено, що під час розгляду заяви державного виконавця про виплату винагороди безпосереднім керівником державного виконавця перевіряються достовірність викладених у заяві відомостей, правильність розрахунку та наявність підстав для виплати винагороди, зазначених у пунктах 4 і 5 цього Порядку.
51. Для перевірки наявності підстав для виплати винагороди, зазначених у пунктах 4 і 5 цього Порядку, керівник державного виконавця використовує дані автоматизованої системи виконавчого провадження.
52. У разі погодження заяви державного виконавця про виплату винагороди та за умови дотримання критеріїв виплати винагороди керівник органу державної виконавчої служби готує подання про виплату винагороди, визначеної абзацом третім пункту 2 цього Порядку, в якому зазначає розрахунок (розподіл) такої винагороди (далі - подання про виплату винагороди).
53. Зазначене подання не готується у випадках, передбачених абзацами четвертим - шостим пункту 2 цього Порядку.
54. Винагорода не виплачується, якщо державного виконавця притягнуто до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження, за яким подано заяву про виплату винагороди, або його дії (рішення) чи бездіяльність визнано неправомірними (пункт 11 Порядку № 643).
55. Пунктом 12 Порядку № 643 погоджена безпосереднім керівником заява про виплату винагороди державному виконавцю та у випадку, передбаченому абзацом третім пункту 10 цього Порядку, - подання про виплату винагороди не пізніше наступного робочого дня подаються для погодження начальнику управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі.
56. Погоджена безпосереднім керівником заява про виплату винагороди державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту не пізніше наступного робочого дня подається для погодження директору Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту.
57. Відповідно до пункту 13 Порядку № 643 у разі достатності та обґрунтованості підстав для виплати винагороди начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі погоджує заяву про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження.
58. У випадках, передбачених абзацами четвертим - шостим пункту 2 цього Порядку, начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі або директор Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту у разі погодження заяви державного виконавця та за умови дотримання критеріїв виплати винагороди готує обґрунтовану довідку щодо розподілу винагороди між особами, зазначеними в абзаці п`ятому або шостому пункту 2 цього Порядку (далі - довідка щодо розподілу винагороди).
59. За відсутності підстав для виплати винагороди заява про виплату винагороди та/або подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження повертаються державному виконавцю та/або керівнику органу державної виконавчої служби з обґрунтуванням підстав відмови.
60. Під час погодження заяви про виплату винагороди керівники органів державної виконавчої служби проводять за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження перевірку наявності підстав для виплати винагороди, зазначених у пунктах 4 і 5 цього Порядку.
61. Згідно з пунктом 14 Порядку № 643 безпідставна відмова у погодженні заяви державного виконавця про виплату винагороди або подання про виплату винагороди не допускається.
62. Державний виконавець, якому повернуто заяву про виплату винагороди, має право повторно подати таку заяву до кінця поточного року після усунення обставин, які стали підставою для її повернення (пункт 15 Порядку № 643).
63. Пунктом 17 Порядку № 643 визначено, що винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати.
Позиція Верховного Суду          
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
64. 08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон № 460-ІХ).
65. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-ІХ, касаційний розгляд справи буде здійснюватися в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
66. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із того, що з метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підставі позову у суді касаційної інстанції не допускається. 
67. Згідно з нормою частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції до 08.02.2020) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 
68. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 242 КАС України (в редакції до 08.02.2020), відповідно до яких судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справ, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
69. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
70. Здійснюючи апеляційне провадження у даній справі, суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновків суду першої інстанції щодо необхідності об`єднати позовні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в одне провадження. Суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції не було враховано, що у даному випадку кожен із позивачів подавав відповідачу окремі заяви про виплату винагороди по окремим виконавчим провадженням. За результатами розгляду кожної із заяв відповідачем приймалось окреме рішення, оформлене відповідним листом.
71. Верховний Суд зазначає, що зі змісту частини першої та другої статті 172 КАС України (в редакції чинній на момент постановлення судом першої інстанції ухвали від 24.04.2019) випливає, що об`єднання позовів різних позивачів до одного й того самого відповідача є можливим за умови якщо ці позови пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Така умова для об`єднання позовів в одне провадження є обов`язковою.
72. Вивчивши матеріали справи Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для об`єднання позовних заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Ці позовні вимоги хоча і заявлені до одного відповідача, однак не пов`язані між собою підставами виникнення та підтверджуються різними доказами.
73. Однак згідно з приписами частини десятої статті 172 КАС України справи, об`єднані в одне провадження, роз`єднанню не підлягають. 
74. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що об`єднанні в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають подальшому розгляду.
75. Предметом судового контролю у даній справі є правомірність рішень відповідача, оформлених листами від 22.12.2018, про повернення позивачам заяв про виплату винагороди у зв`язку з відмовою у їх погодженні.
76. Підставою для прийняття такого рішення відповідачем є те, що виконання судових рішень у виконавчих провадженнях, за результатами виконання яких позивачі просять виплатити їм винагороду, здійснено у грошовій одиниці гривні, тоді як у судових рішеннях на користь стягувача стягнуто кошти в іноземній валюті. На думку відповідача таке виконання не може вважатися фактичним виконанням судових рішень. Наведене свідчить про необґрунтованість заяв позивачів та відсутність підстав для виплати їм винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди державним виконавцем та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця від 08.09.2016 № 643. 
77. Звертаючись до суду з даними позовами позивачі вказували на те, що виконавчі провадження, на підставі яких вони просили виплатити винагороду, є виконаними. Тому на їх думку наявні усі підстави для задоволення їх заяв щодо виплати винагороди, визначеної Закону № 1403-VIII та Порядком № 643.
78. Скасовуючи рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що судові рішення у виконавчих провадженнях, які здійснювалися позивачами, виконані ним не у спосіб, встановлений цими рішеннями та Законом України "Про виконавче провадження".  
79. Такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними з огляду на таке.
80. Згідно з приписами частини першої статті 13 Закону № 1403-VIII винагорода є складовою частиною заробітної плати державного виконавця, виплата якої здійснюється відповідно до Порядку № 643.
81. Згідно з пунктом 2 Порядку № 643 підставою для виплати такої винагороди є повне або часткове фактичне виконання виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
82. При цьому фактичним виконанням відповідно до пункту 4 Порядку № 643 вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.
83. З аналізу наведених норм, якими регулюються спірні правовідносини, слідує, що для вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачам винагороди необхідно встановити обставини щодо фактичного виконання або невиконання судових рішень по кожному виконавчому провадженню, кожним позивачем.
84. Для з`ясування цих обставин суду необхідно встановити, за якими саме судовими рішеннями здійснювалися виконавчі провадження, зазначені позивачами у їх заявах на виплату винагороди, які суми та у якій валюті стягнуто судами на користь стягувачів цими рішеннями. 
85. З метою з`ясування обставини щодо судових рішень у зазначених позивачами виконавчих провадженнях суду необхідно встановити коли, яка сума та у якій валюті була перерахована боржником на виконання судових рішень, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у розрізі кожного виконавчого документа.
86. Вказані обставини судом апеляційної інстанції встановлені не були, докази наявні в матеріалах справи щодо фактичного виконання чи невиконання позивачами судових рішень у зазначених ними виконавчих провадженнях судом не досліджувалися. 
87. Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції не встановив обставин, які мають значення для вирішення справи, обмежився лише загальною фразою про те, що в провадженні позивачів перебували на примусовому виконанні виконавчі листи про стягнення на користь фізичних осіб грошових коштів в іноземній валюті.
88. На думку Верховного Суду зазначене вказує на те, що судом апеляційної інстанції порушено пункт 1 частини першої статті 244 КАС України, відповідно до якого під час ухвалення рішення суд вирішує питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому оцінка доказів має бути здійснена судом за правилами статті 90 КАС України.
89. Верховний Суд зазначає, що дані обставини є визначальними для розгляду цієї справи.
90. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження суду апеляційної інстанції, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору.
91. Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішенню спору по суті, і в залежності від встановленого правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване та законне рішення.
92. Суду апеляційної інстанції слід встановити обставини справи щодо здійснених виконавчих провадженнях відносно кожного з позивачів в розрізі кожного конкретного виконавчого провадження.
93. При цьому суду слід врахувати, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень.
94. Наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи судом встановлюється на підставі доказів, якими є будь-які дані. Відповідно до статтей 73 та 74 КАС України (в редакції до 08.02.2020) мають бути належними та допустими.
95. Підсумовуючи викладене Верховний Суд дійшов висновку про те, що судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
96. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню. Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
97. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
98. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
99. Частиною другою статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
100. Згідно частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
101. З огляду на викладене, а також ураховуючи той факт, що судом апеляційної інстанції не було встановлено обставини, що мають значення для вирішення справи, в той час як їх не встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалене судом апеляційної інстанції у справі судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
102. Таким чином, з огляду на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанцій - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
103. Суду апеляційної інстанції під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права, а також прийняти рішення та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Висновки щодо розподілу судових витрат
104. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 262, 340, 341, 344, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
2. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк  В.М. Соколов