Постанова
Іменем  України                                
 
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/10039/18
 
провадження № 61-10705 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - державне підприємство «Об`єднана компанія  «Укрвуглереструктуризація»; 
представник відповідача - Брицька Наталія Володимирівна;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду                      м. Києва від 18 лютого 2019 року у складі судді Шум Л. М. та постанову  Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо державного підприємства «Об`єднана компанія  «Укрвуглереструктуризація» (далі - ДП  «ОК  «Укрвуглереструктуризація») про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2017 року він був прийнятий на роботу до ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація», а наказом від 11 квітня 2017 року його було переведено на посаду начальника планово-економічного відділу. 
Наказом від 19 березня 2018 року № 16к його звільнено з роботи на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з нез`явленням на роботу більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, та у зв`язку з тим, що відсутність працівника на роботі істотно впливає на діяльність підприємства. 
Вказаний наказ про звільнення вважав незаконним, оскільки документ видано під час його перебування на лікарняному, без погодження виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої він є. Крім того, йому було встановлено 3 групу інвалідності,                              а тому звільнення за ініціативою роботодавця без згоди працівника не допускається. З наказом про звільнення його вчасно повідомлено не було, лише поставлено перед фактом. 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 19 березня                   2018 року № 16к, поновити його на посаді, стягнути з відповідача на                               його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи                                з 19 березня 2018 року по день поновлення на роботі. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  період з 17 листопада 2017 по день звільнення (19 березня 2017 року) позивач не з`являвся на роботу, тобто більше чотирьох місяців. Позивач безперервно перебував на лікарняному, відповідно до копії листків непрацездатності і продовжував хворіти до 23 травня 2018 року і переривання перебігу перебування                 ОСОБА_1 на лікарняному не було. Вказані обставини не спростовані позивачем належними та допустимими доказами. За таких обставин, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог пункту 5 статті 40 КЗпП України, тобто без порушенням вимог трудового законодавства, підстав для скасування наказу та поновлення на роботі судом не встановлено.
Зі змісту статті 43 КЗпП України, вбачається, що навіть при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд не вправі поновити працівника на роботі, лише якщо немає інших порушень, які дають підстави на поновлення працівника на роботі.
Також судом зазначено, що позивачу встановлено групу інвалідності лише                   23 травня 2018 року, в той час коли звільнення працівника відбулось значно раніше, а саме 19 березня 2018 року. Крім того, таке звільнення відбулось не з мотивів інвалідності.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що відповідно до протоколу № 13 засідання первинного організації Профспілки вугільної промисловості України ДП «ОК «Укрвуглерестуктуризація» надана згода на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з нез`явленням на роботі більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У травні 2019 року  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2019 року відкрито касаційне провадження                      в указаній справі і витребувано цивільну справу № 759/10039/18                                     із Святошинського районного суду м. Києва.
 
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом було неповно з`ясовано усі обставини , які мають значення для правильного вирішення справи по суті.
Зазначав, що в період з 17 листопада 2017 року по день звільнення                                (19 березня 2018 року) він безперервно перебував на лікарняному, відповідно до копії листків непрацездатності і продовжував хворіти до 23 травня                       2018 року.
Вважав, що розірвання з ним трудового договору здійснено з порушенням норм пункту 4.4. наказу Міністерства охорони здоров`я України                                             від 13 листопада 2001 року № 455 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 04 грудня 2001 року                          № 1005/6196 .
Наказ про звільнення виданий під час тимчасової непрацездатності                                  19 березня 2018 року та без отримання відповідачем згоди профспілкового комітету на його звільнення.
Також посилався на те, що відповідачем не було вчасно видано йому трудову книжку після звільнення.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2019 року ДП «ОК «Укрвуглерестуктуризація» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказувало, що згідно з частиною дев`ятою статті 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.
Таким чином законодавством не заборонено отримання згоди на звільнення працівника після звільнення працівника (під час судового розгляду).
Позивач на день звільнення був членом первинної організації профспілки працівників вугільної промисловості ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація», відповідач не звертався до профспілки з поданням про звільнення позивача.
Відповідач 01 квітня 2019 року звернувся до первинної організації Профспілки вугільної промисловості України ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» з поданням про надання згоди на звільнення Позивача.
Первинна організація Профспілки вугільної промисловості України ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» на виконання вимог частин другої, третьої                 статті 43 КЗпП України надіслала 01 квітня 2019 року позивачу запрошення на засідання профкому 08 квітня 2019 року із зазначеного питання та повідомила, що у разі неявки позивача на дане засідання наступне засідання відбудеться 10 квітня 2019 року
10 квітня 2019 року профспілкою вугільної промисловості України ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» було надано згоду на звільнення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до наказу від 22 березня 2017 року № 56к ОСОБА_1 прийнято на посаду економіста фінансового відділу до ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація».
 
11 квітня 2017 року на підставі наказу підприємства № 71к позивача було переведено на посаду начальника планово-економічного відділу (а.с. 5).
 
В період з 17 листопада 2017 року по 08 грудня 2017 року, з 09 грудня                       2017 року по 04 січня 2018 року, з 05 січня 2018 року по 28 січня 2018 року,                з 29 січня 2018 року по 07 лютого 2018 року, з 08 лютого 2018 року по                               07 березня 2018 року, з 08 березня 2018 року по 04 квітня 2018 року,                                     з 05 квітня 2018 року по 02 травня 2018 року, з 03 травня 2018 року по                                  23 травня 2018 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні.                     В період з 29 січня 2018 року по 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 перебував також на стаціонарному лікуванні (а.с. 17-24).
 
19 березня 2018 року ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» видано наказ                      № 16к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової втрати непрацездатності, та у зв`язку з тим, що відсутність працівника на роботі істотно відбивається на інтересах підприємства (а.с. 11).
 
23 березня 2018 року ОСОБА_1 отримав засобами поштового зв`язку наказ про звільнення (а.с. 43-45), а 30 жовтня 2018 року отримав трудову книжку (а.с. 71-73).
 
Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії від 23 травня 2018 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності загального захворювання терміном до 01 червня 2019 року. (а.с. 26).
 
Відповідно до протоколу засідання ПО Профспілки вугільної промисловості України ДП «ОК «Укрвуглерестуктуризація» від 10 квітня 2019 року № 13 надана згода на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з нез`явленням на роботі більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності                     (а.с. 162-163).
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
 
За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
За змістом пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
 
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).
 
Застосування пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.
Згідно з пунктом 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата працездатності) - це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я.
 
Випадок тимчасової непрацездатності - тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров`я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - «стати до роботи».
 
У разі, якщо особа стала непрацездатною з приводу того самого захворювання, травми до виходу на роботу або відпрацювала неповний робочий день, випадок тимчасової непрацездатності не переривається.
 
При виникненні іншого захворювання, травми, відпустки в зв`язку з вагітністю випадок тимчасової непрацездатності вважається новим.
 
Отже, на день звільнення позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю більше чотирьох місяців підряд.
 
Пунктом 4.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 455 від 13 листопада 2001 року (далі - Інструкція № 455), обумовлено, що направлення хворого для огляду до МСЕК здійснюють ЛКК лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання або лікування при наявності стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у тому разі, коли хворий був звільнений від роботи протягом чотирьох місяців безперервно з дня настання тимчасової непрацездатності чи протягом п`яти місяців у зв`язку з одним і тим самим захворюванням або його ускладненнями за останні дванадцять місяців, а при захворюванні на туберкульоз - протягом десяти місяців з дня настання непрацездатності.
 
Слід зазначити, що конкретний список захворювань, за яких роботодавець має зберігати за працівником місце роботи й посаду, відсутній, однак, зважаючи на вищенаведений пункт 4.1 Інструкції № 455, конкретний строк збереження місця роботи й посади, а саме 10 місяців з дня настання непрацездатності встановлено лише у випадку захворювання працівника на туберкульоз, що в свою чергу, узгоджується з приписами частини другої статті 25 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»,                        в якій вказано, що особам працездатного віку, в яких уперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення може видаватися на строк до 10 місяців. За такими особами протягом цього строку зберігається місце роботи.
 
За такого правового врегулювання, звільнення працівника за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України з ініціативи керівництва підприємства можливе у разі нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, якщо така непрацездатність не пов`язана: з вагітністю та пологами; із захворюванням на туберкульоз; із професійним захворюванням або трудовим каліцтвом.
 
Матеріалами справи підтверджено безперервний строк нез`явлення ОСОБА_1 на роботі з причин тимчасової непрацездатності (а.с. 17-24).
 
Також з матеріалів убачається, що тимчасова непрацездатність                           ОСОБА_1 не була пов`язана із захворюванням на туберкульоз, трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.
 
Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України є законним.
 
Твердження позивача про те, що всупереч частини першої статті 43 КЗпП України його було звільнено без попередньої згоди профспілкового комітету, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки в силу пункту 7 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).
 
Встановлено, що ОСОБА_1 займав посаду начальника планово-економічного відділу, а тому його звільнення могло бути проведено без згоди профспілкової організації. Крім того, під час розгляду справи відповідачем було отримано таку згоду відповідно до протоколу засідання первинної організації профспілки вугільної промисловості України ДП «ОК «Укрвуглерестуктуризація» від 10 квітня 2019 року № 13 (а.с. 162-163).
 
Посилання позивача на невчасну видачу йому трудової книжки безпідставні, оскільки  23 березня 2018 року ОСОБА_1 отримав засобами поштового зв`язку наказ про звільнення та лист, в якому його було повідомлено про порядок отримання трудової книжки (а.с. 12).
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року та постанову  Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович