Справа № 127/32724/19
Провадження № 22-ц/801/990/2020
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року	Справа № 127/32724/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Вінницький національний аграрний університет,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Вінницького національного аграрного університету на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2020 року постановлену в залі судових засідань міського суду під головуванням судді Медяної Ю.В., дата виготовлення повного тексту рішення 16 березня 2020 року,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року в цивільній справі № 140/2346/18 було задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на її користь: 654,68 грн. заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 9507,60 грн. - середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року із розрахунку 396,15 грн. за кожен день прострочки, з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 3000,00 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах розміру місячної заробітної плати в сумі 654,68 грн. звернуто до негайного виконання.
Вказане судове рішення набрало законної сили 28 жовтня 2019 року.
30 вересня 2019 року, до набрання рішенням законної сили, відповідачем було добровільно виконано рішення та сплачено позивачу всі присуджені судом суми в загальному розмірі 11180,64 грн., що підтверджено довідкою, виданою АТ КБ «ПриватБанк» від 07 жовтня 2019 року № FF7CI6B52HDLEOVA.
Тобто, відповідач в повному обсязі виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 654,68 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року із розрахунку 396,15 грн. за кожен день прострочки (з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів) лише 30 вересня 2019 року.
Спір щодо розміру заборгованості по заробітній платі та розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні між сторонами відсутній, оскільки відповідні суми встановлені рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року в цивільній справі № 140/2341/18.
Оскільки саме звільнення відбулось 06 серпня 2018 року, а повний розрахунок по заробітній платі при звільненні був здійснений 30 вересня 2019 року, позивач просила на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно (264 дні) в сумі 104583,60 грн. (396,15 грн. х 264 дні = 104583,60 грн.). Із даної суми підлягають відрахуванню 18 % ПДФО, що складає 18825,05 грн. та 1,5 % військового збору – 1568,75 грн. Тобто, з урахуванням податків та обов`язкових платежів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно становить 84189,80 грн. Також просила стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн. і судовий збір в сумі 768,40 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року до 30 вересня 2019 року в сумі 104583,60 грн. (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).
Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3000 грн.
Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1045,84 грн. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому з урахуванням того, що повний розрахунок було проведено 30 вересня 2019 року, період за який повинен бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, становить 264 робочі дні (з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року), а його сума складає 104583,60 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду Вінницький національний аграрний університет подав апеляційну скаргу, в якій, посилався на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводів відповідача щодо відсутності вини університету у затримці виплати належних позивачу сум при звільненні, оскільки виплата коштів із цільовим призначенням на оплату праці працівників Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ здійснювалася з рахунків коледжу, відкритих в УДКСУ у Немирівському районі Вінницької області, проведення платежів з яких було неправомірно призупинено казначейством, а здійснення таких виплат з власних рахунків університету згідно з вимогами бюджетного законодавства розцінювалося б як нецільове використання коштів, за яке передбачена кримінальна відповідальність. Завдяки зусиллям університету на його рахунки кошти для проведення розрахунку з працівниками коледжу було перераховано лише 27 серпня 2018 року. Також університетом проводилася перевірка правильності нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за липень - серпень 2018 року та вихідної допомоги, за результатами якої встановлено зайво нараховані суми. Зазначені обставини виключають застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтями 116,117 КЗпП України. Довідка про розмір заробітної плати ОСОБА_1 , видана при її звільненні є недопустимим доказом, оскільки підписана особами, неуповноваженими на підписання таких документів. Крім того, вважає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ч.7 ст. 82 ЦПК України, якою передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Рішення суду першої інстанції повністю ґрунтується на рішенні Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року у справі № 140/2347/18, при цьому суд не розглядав і не надав оцінку доказам, які надані відповідачем до матеріалів справи, в зв`язку з чим неповно і неправильно встановив обставини справи.
У відзиві представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лахнік А.О. заперечив аргументи відповідача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2020 року є законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом достовірно встановлено, що 06 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади викладача біології Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ (а.с. 15).
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року (справа №140/2346/18) задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 654,68 грн заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 9507,60 грн з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року із розрахунку 396,15 грн за кожен день прострочки.
Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах розміру місячної заробітної плати в сумі 654,68 грн звернуто до негайного виконання (а.с. 4-7).
Вказане судове рішення набрало законної сили 28 жовтня 2019 року.
30 вересня 2019 року, до набрання рішення законної сили, відповідачем добровільно виконано дане судове рішення та виплачено позивачу всі присуджені судом виплати, що підтверджено довідкою, виданою АТ КБ «ПриватБанк» від 07 жовтня 2019 року №FF7CI6B52HDLEOVA. Виплата проведена однією сумою – 11180,64 грн (а.с. 8).
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року (справа №140/2346/18) встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 396,15 грн, розрахована відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.
В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.
Як роз`яснено в п. 32 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.
Відповідно до п. 2 розд. ІІ, п.п. 5, 8 розд. ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.)
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 вересня 2019 року відповідач виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року в розмірі 7653,62 грн. без врахування податку та інших обов`язкових платежів, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно.
Отже, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року в розмірі 104583,60 грн., суд першої інстанції правильно виходив з того, що як встановлено рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці, що передували звільненню (червень-липень 2018 року) становила 396,15 грн, період затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року становить 264 дні, (364,15 грн середньоденна х 264 дні = 104583,60 грн).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи щодо розміру належних позивачу сум при звільненні і безпідставно послався на довідку про розмір нарахованої заробітної плати при ухваленні оскаржуваного рішення, є безпідставними, оскільки зазначені обставини встановлені рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року, яке набуло законної сили (а.с.4 – 7), а у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Посилання скаржника на відсутність його вини у затримці виплати позивачу належних їй при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України з посиланням на положення Бюджетного кодексу та відсутність коштів на такі виплати є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 
Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не міг в день звільнення провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, оскільки проведення платежів з рахунків були призупиненні, а також у зв`язку з можливими порушеннями бюджетного законодавства, які могли призвести до нецільового використання бюджетних коштів, оскільки закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького національного аграрного університету залишити без задоволення
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:         О.Ю. Береговий

Судді:                 О.В. Ковальчук

               Т.М. Шемета