Справа № 450/3328/17                                Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/2967/18                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія:36

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цапа П.М.
з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 63 000.00 грн. 
В обгрунтування позову на підставі ст. 638 та ст. 1212 ЦК України покликається на те, що відповідач з 12.06.2017 року безпідставно набула та утримує в себе кошти в сумі 63000.00 грн., власником яких є позивач. Факт отримання від позивача коштів підтверджується товарним чеком, який датовано 12.06.2017 року, підписано та скріплено печаткою відповідача. Позивач неодноразово зверталася до ФОП ОСОБА_3 з вимогою повернути належні їй кошти, однак вирішити вказане питання в позасудовому порядку не вдалося. 19.06.2017 року позивач надіслала заяву з проханням повернути кошти, оскільки хвороба її дитини перешкоджала позивачу обрати туристичну поїздку та визначитися з усіма істотними умовами можливої подорожі, адже для остаточного прийняття рішення, щодо поїздки, слід було визначитися, хто і куди саме вирушить на відпочинок, який готель буде запропоновано, його локація, умови проживання та харчування, тощо. Без попереднього обговорення цих істотних умов, не можливо перейти до наступного етапу - укладання договору, який повинен їх чітко визначати та регулювати. На думку позивача, відповідач не мала жодних правових підстав прийняти кошти, а тим паче утримувати у себе і відмовлятися їх повернути. Не отримавши відповідь на вищезгадану заяву, як і грошей, 11.09.2017 року надіслала на адресу ФОП ОСОБА_3 претензію з вимогою повернути належні їй кошти, які їй відповідачем не повернуті.
Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 14000.00 грн.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Пустомитівського районного суд Львівської області від 19.12.2017 року, а саме:
арешт на земельну ділянку площею 0,1 га, призначену для індивідуального садівництва розташовану, за адресою: Львівська область, Городоцький район, Городоцька міська рада, урочище «Будзень», кадастровий номер 4620910100:12:000:0323, яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 );
арешт на земельну ділянку площею 0,1 га., призначену для індивідуального садівництва розташовану, за адресою: Львівська область, Городоцький район, Городоцька міська рада, урочище «Будзень», кадастровий номер 4620910100:12:000:0322, яка належить ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вапеляційній скарзі покликається на те, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, покликається на те, що 12.06.2017 року не обирала і не замовляла тур (путівку) для самої себе та своїх неповнолітніх дітей, а лише обговорювала із ФОП ОСОБА_3 ймовірні варіанти можливої туристичної подорожі, для своєї сім`ї на чотирьох осіб, відповідачем не надано повної та вичерпної інформації про умови туру та ними не узгоджувалися істотні умови договору про надання туристичних послуг. Позивачем дійсно надано окремі особисті документи, однак істотні умови майбутнього договору про надання туристичних послуг взагалі не узгоджувались, відповідачем не було передано позивачу двох примірників підписаних нею договорів про надання туристичних послуг, таких примірників у ОСОБА_1 немає, а їх зміст став їй відомий лише із матеріалів цивільної справи. Позивач не брала участі у формуванні електронного листа бронювання № 717133, він був складений відповідачкою одноосібно (на її власний розсуд), без попереднього погодження із позивачкою істотних умов договору про надання туристичних послуг і нею не здійснювалось оплати туристичних послуг на підставі рахунку - фактури № 5/06 від 12.06.2017 року, оскільки такий рахунок-фактура їй відповідачкою не надавався. Вважає, що судом першої інстанції надано неправильне тлумачення норми, що міститься у ч. 2 ст. 642 ЦК України, оскільки на думку суду першої інстанції, ОСОБА_1 , передавши грошову суму у розмірі 63000.00 грн. відповідачці ФОП ОСОБА_3 , вчинила дію, яка засвідчує її бажання укласти договір про надання туристичних послуг. Разом з тим, ця правова норма може бути застосована лише у тому випадку, коли дію, що засвідчує бажання укласти договір, вчиняє особа, яка одержала пропозицію укласти договір, тобто акцептант (ч.ч. 1 і 2 ст. 642 ЦК України). Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення, акцептантом (особою, яка одержала пропозицію укласти договір) за договором про надання туристичних послуг є не турист, а туроператор у відповідності до положень п. 4.6 Договору на реалізацію турпродукту від 20.01.2016 року № 1270/15. Неправильне тлумачення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 642 ЦК України проявилося у тому, що суд поширив цю норму на дії особи, яка звернулася із пропозицією укласти договір (оферента, майбутнього туриста, позивачки ОСОБА_1 ), у той час, як вона застосовується виключно до дій особи, яка одержала таку пропозицію, тобто, до дій акцептанта, туроператора. Також, надаючи оцінку окремим умовам, а саме п.п. 4.2 та 4.5 Договору про наданню туристичних послуг, який є Додатком № 1 до договору на реалізацію турпродукту № 1270 від 20.01.2016 року і складає його невід`ємну частину, суд першої інстанції встановив, що за умовами даного договору, турагент погоджує із туристом істотні умови договору, заповнює лист бронювання (встановленого Туроператором) у двох екземплярах або користується системою он-лайн бронювання. У разі оформлення листа бронювання в системі он-лайн бронювання на сайті туроператора, таке оформлення прирівнюється до письмової форми». Проте, даний висновок суду першої інстанції, є власною правовою позицією суду першої інстанції і прямо не закріплений в п.п, 4,2, 4.5 чи в інших умовах договору про надання туристичних послуг (Додатка № 1 до Договору на реалізацію тур продукту № 1270 від 20.01.2016 року. Натомість, згідно з умовами встановленими у розділі І, а також п.п. 4.2, 4.3, 4.5 договору про надання туристичних послуг, що є додатком № 1 до договору на реалізацію тур продукту № 1270 від 20.01.2016 року, використання системи онлайн бронювання є лише одним із способів передання даних (письмового листа бронювання, підписаного у тому числі туристом) від турагента до туроператора. Застосування система онлайн бронювання не вважається порядком (процедурою) укладення договору про надання туристичних послуг. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами безспірно підтверджується наявність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин, що відповідно виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України, а відтак позовні вимоги є безпідставними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно вимог ч. 1 та 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії
Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 20 ЗУ «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.
З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2017 року ОСОБА_1 за допомогою турагента - ФОП ОСОБА_3 , попередньо ознайомившись із пропозиціями різних туроператорів щодо турпоїздок у Туреччину, обрала та замовила тур (путівку) до Туреччини в готель «Раріllоn Belvil Hotel 5*» (Belek) та додаткові послуги у вигляді трансферу для себе та двох своїх неповнолітніх дітей ( ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в період з 20.06.2017 року - 27.06.2017 року, вартістю 63000.00 гривень.
Відповідачкою позивачці була надана повна та вичерпна інформація про умови туру та узгоджені усі істотні умови договору про надання туристичних послуг.
Після узгодження усіх істотних умов договору на туристичне обслуговування позивачка надала відповідачці для зняття копій закордоні паспорти усіх туристів, для яких нею були замовлені туристичні послуги, а також її паспорт громадянина України для оформлення відповідного Договору, копії наявні в матеріалах справи.
Цього ж дня, 12.06.2017 року, ФОП ОСОБА_3 був підписаний та у двох примірниках переданий позивачці для підписання договір про надання туристичних послуг, у формі рекомендованій туроператором ДП «А.Е.Т. ДЖОІН АП!» у додатку №1 до Договору на реалізацію турпродукту від 20.01.2016 року №1270/15 та відповідачкою позивачці було надано рахунок-фактуру №5/06 від 12.06.2017 року на оплату обраного позивачкою туру до Туреччини, в якому визначені основні (істотні) умови замовлених послуг, порядок здійснення їх оплати та правові наслідки у випадку ануляції замовлених туристичних послуг.
12.06.2017 року, з врахуванням та на виконання вищенаведених вимог Договору на реалізацію турпродукту від 20.01.2016 року №1270/15, відповідачкою, після узгодження усіх істотних умов Договору про надання туристичних послуг із позивачкою, було сформовано електронний лист бронювання № 717133 та за допомогою системи обміну даних, а саме через особистий онлайн кабінет у туроператора ДП «А.Е.Т. ДЖОІН АП!» передано туроператору для підтвердження замовлення туру туроператором, що підтверджується витягом з особистого он-лайн кабінету відповідачки у туроператора ГОВ «ДЖОІН АП!», наявного в матеріалах справи.
12.06.2017 року, позивачка, на підставі рахунку-фактури №5/06, здійснила оплату замовлених туристичних послуг до Туреччини, шляхом готівкового розрахунку у розмірі 63000.00 (шістдесят три тисячі) гривень. На підтвердження отримання вищевказаної суми грошових коштів відповідачкою позивачці видано товарний чек, копія якого наявна в матеріалах справи.
У товарному чеку, виданому 12.06.2017 року зазначено підставу отримання коштів у розмірі 63000.00 грн., як «оплата туристичних послуг до Туреччини ОСОБА_1 », тобто, кошти були передані, як оплата за надання туристичних послуг. 
Зміст заяв ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 19.06.2017 року, долучених позивачкою до матеріалів справи, підтверджує те, що ОСОБА_1 просила повернути 63000.00 грн., які були передані нею ОСОБА_3 по товарному чеку, у зв`язку з відсутністю можливості обрати поїздку з причин хвороби дитини.
Згадані заяви спростовують твердження позивачки про те, що вона залишила кошти ОСОБА_3 на зберігання через побоювання брати їх з собою, а не як оплату за надання туристичних послуг, а також інформацію, зазначену ОСОБА_1 у заяві, адресованій Львівському апеляційному суду від 02.12.2019 року про те, що кошти в сумі 63000.00 грн. вона тимчасово залишила у ОСОБА_3 , оскільки не хотіла і боялася везти значну суму коштів у маршрутці, а товарний чек на суму 63000.00 грн. від 12.06.2017 року було надано ОСОБА_3 на її прохання, а саме для того, щоб мати будь-яке документальне підтвердження того, що залишила кошти у ФОП ОСОБА_3 . 
Відповідно до п. 4.2, 4.5 Договору на реалізацію турпродукту №1270/15 від 20.01.2016 року, та Договору про надання туристичних послуг, який є Додатком №1 до Договору на реалізацію турпродукту №1270/15 від 20.01.2016 року і складає його невід`ємну частину, за умовами даного Договору, Турагент погоджує із туристом істотні умови Договору, заповнює Лист бронювання (встановленого Туроператором) у двох екземплярах або користується системою он-лайн бронювання. У разі оформлення листа бронювання в системі он-лайн бронювання на сайті Туроператора, таке оформлення прирівнюється до письмової Форми.
Відповідно до п 4.6 Договору на реалізацію турпродукту від 20.01.2016 року №1270/15 в разі можливості задоволення всіх істотних умов замовлення туриста, туроператор (не пізніше ніж на п`ятий день з дати отримання листа бронювання) здійснює підтвердження замовлення шляхом його оформлення на сайті туроператора в системі он-лайн бронювання. 
13.06.2017 року о 16 год. 50 хв. підтвердження замовлення туристичних послуг до Туреччини позивачки було акцептовано туроператором ДП «А.Е.Т. ДЖОІН АП!» При цьому, як вбачається із вказаного Підтвердження ДП«А.Е.Т. ДЖОІН АП!». туроператором погоджено власне замовлений згідно листа бронювання №717133 та оплачений позивачкою згідно рахунку-фактури №5/06 від 12.06.2017 року тур до Туреччини в готель «Papillon Belvil Hotel 5*» (Belek) для позивачки та двох її неповнолітніх дітей ( ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в період з 20.06.2017-27.06.2017 р, та додаткові послуги у вигляді трансферу.
На підставі вищенаведеного, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 12.06.2017 року обрала, замовила та оплатила тур (путівку) до Туреччини в готель «Раріїїоп Belvil Hotel 5*» (Belek) для себе та двох своїх неповнолітніх дітей ( ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в період з 20.06.2017 року - 27.06.2017 року, вартістю 63000,00 гривень, надавши відповідачці для зняття копій закордонних паспортів (свого та неповнолітніх дітей), паспорта громадянина України; здійснивши оплату вартості вищевказаних туристичних послуг у сумі 63000,00 гривень, а відповідачем у свою чергу на надання послуг туристичного агента та укладення за її посередництва договору про надання туристичних послуг здійснено оформлення та надання позивачці у двох примірниках підписаного Договору про надання туристичних послуг, рахунку-фактури №5/06 від 12.06.2017 року, у якому відображено істотні умови замовленого туристичного продукту, оформлено та розміщено в особистому он-лайн кабінеті у туроператора ДП «А.Е.Т. ДЖОІН АП!» листа бронювання №717133, надано позивачці в підтвердження здійснення оплати вартості замовленого туристичного туру до Туреччини товарного чека.
Колегія суддів, з врахуванням вчинених сторонами дій, що свідчать про виконання договору його сторонами, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищенаведені обставини у своїй сукупності свідчать про фактичне укладення 12.06.2017 року між відповідачкою та позивачкою договору про надання туристичних послуг.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року по справі №338/180/17 при застосуванні до подібних спірних правовідносин вищенаведених ч. 1 ст. 638. ч. 1 та 2 ст. 640, ч. 2 ст. 642 ЦК України прийшла до висновків про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону за залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.
Судом також встановлено та визнано сторонами, що письмової відмови від замовленого турпродукту (апеляції туру - зробленої туристом письмової відмови від замовленого та/чи придбаного в туроператора турпродукту) чи пропозиції розірвати договір відповідачка від позивачки не отримувала.
Встановлені судом першої інстанції вищенаведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що 12.06.2017 року позивачка не обирала і не замовляла тур (путівку) для самої себе та своїх неповнолітніх дітей, а лише обговорювала із ФОП ОСОБА_3 ймовірні варіанти можливої туристичної подорожі для своєї сім`ї на чотирьох осіб, що відповідачем не було надано повної та вичерпної інформації про умови туру та ними не узгоджувалися істотні умови договору про надання туристичних послуг, істотні умови майбутнього договору про надання туристичних послуг взагалі не узгоджувались, відповідачем не було передано позивачу двох примірників підписаних нею договорів про надання туристичних послуг, таких примірників у ОСОБА_1 немає, а їх зміст став їй відомий лише із матеріалів цивільної справи і що нею не здійснювалось оплати туристичних послуг на підставі рахунку - фактури № 5/06 від 12.06.2017 року.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дав критичну оцінку поясненням позивачки щодо відсутності у неї волі на укладення договору про надання туристичних послуг, відсутності узгодженості сторін договору щодо істотних умов договору, здійснення он-лайн бронювання, як однієї із форм здійснення оферти до укладення договору з туроператором, як такої що не передбачена законом, надання відповідачем позивачу чеку на оплату ОСОБА_1 наданих їй туристичних послуг, як підтвердження залишення на зберігання грошових коштів відповідачці, а не як оплату на виконання договору про надання туристичних послуг, оскільки такі спростовані наявними матеріалами справи та долученими у справі доказами, а також з огляду на суперечливість пояснень щодо підстав передачі ОСОБА_3 63000.00 грн.
Крім цього, матеріалами справи безспірно підтверджується, що частина коштів, які просить стягнути ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_3 , в розмірі 59551.08 грн. (за вирахуванням турагентської винагороди, яка залишилась у відповідачки) перераховані ТОВ «Туристична компанія «Соната -Тревел» для подальшого перерахування ДП «А.Е.Т. Джоін Ап!» для оплати за замовлені позивачкою туристичні та додаткові послуги, що спростовує доводи апелянта про те, що ФОП ОСОБА_3 утримує без достатніх правових підстав 63000.00 грн.
Згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.
В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.
Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-88цс13).
Наявність дійсного договору між сторонами виключає застосування ст. 1212 ЦК України як підставу для стягнення коштів (майна) однією стороною з іншої (ВСУ від 7 червня 2017р. у справі № 3-189гс17).
За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції, що договірний характер спірних правовідносин між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 23.03.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.