У Х В А Л А 
27 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 367/421/19
провадження № 61-3634 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Шмаровим Олексієм Валерійовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва                        від 29 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                         від 30 січня 2020 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про стягнення суми страхового відшкодування, 
В С Т А Н О В И В :
У січні 2019 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 99 994,77 грн на підставі статті 1194 ЦК України.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, позов ПрАТ «СК «АХА Страхування» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «АХА Страхування» страхове відшкодування в розмірі 99 994,77 грн та судовий збір в сумі 1 762,00 грн, а всього 101 756,77 грн.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач після виплати страхового відшкодування отримав право вимоги до відповідача, як особи, відповідальної за завдану шкоду, в межах суми, що перевищує страхову виплату за договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним відповідачем з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта».
26 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                             ОСОБА_1  через адвоката Шмарова О. В. на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не досліджено зібрані докази у справі та необґрунтовано відхилено клопотання представника відповідача про проведення експертизи по визначенню розміру збитків. Крім того, апеляційним судом порушено норми процесуального права, а саме частину восьму статті 83 ЦПК України.
Разом з тим, заявник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відповідно до якої підтверджено право потерпілого отримати різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, а також на постанову Верховного Суду                     від 21 лютого 2018 року у справі 760/19377/15-ц якою встановлено, що належним доказом підтвердження шкоди слід вважати оцінену шкоду у розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;  справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин та про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.
Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, справи які (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження), є справи, які фактично можна поділити на справи: у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; та справи незначної складності, які визначені судом малозначними, у тому числі малозначні в силу закону з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення суми строхового відшкодування у загальному розмірі 99 994,77 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 100 = 210 200,00 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Водночас за змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Доводи наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Посилання у касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі                                          № 755/18006/15-ц та Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі 760/19377/15-цє безпідставними, оскільки наведена як приклад неоднакового застосування норм матеріального права постанови Верховного Суду, прийняті за інших встановлених судами фактичних обставин справи.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Шмаровим Олексієм Валерійовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про стягнення суми страхового відшкодування відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            В. М. Сімоненко
 
                                                                                                             С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                             Є. В. Петров