Постанова
Іменем України
 
31 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/18818/17-ц
провадження № 61-17745св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року у складі судді Загороднюка В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.
 
Позов мотивовано тим, що відповідачами збільшено об`єм відповідальності поручителя за зобов`язанням без його згоди, шляхом підняття відсоткової ставки за кредитним договором із 12,5 % до 25 %, а тому вважає, що порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив визнати припиненою 
із 29 серпня 2014 року поруку за договором поруки від 31 липня 2007 року № 130767, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненою із 29 серпня 2014 року поруку 
ОСОБА_1 за договором поруки від 31 липня 2007 року № 130767, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - 
АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 .
 
Рішення мотивоване тим, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука є припиненою, оскільки банк збільшив об`єм відповідальності поручителя за зобов`язанням без його згоди і повідомлення, шляхом підняття відсоткової ставки за кредитним договором вдвічі, із 29 серпня 2014 року.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У жовтні 2019 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про припинення поруки та безпідставно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 559 ЦК України, оскільки положення пункту 10.2 договору визначають порядок та умови можливого збільшення відсоткової ставки та самі по собі не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк».
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
31 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є 
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту № 11191476000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 86 500,00 доларів США, строком до 31 липня 2028 року, зі сплатою 12,5 % річних, що зазначено у пункті 1.3.1 вказаного договору.
 
31 липня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки 
№ 130767, за яким поручитель зобов`язався відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору, існуючих у теперішній час і тих, що можуть виникнути у майбутньому.
 
Відповідно до пункту 2.1 договору поруки сторони домовились, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.
 
Позичальник повідомила поручителя про те, що банком надіслано повідомлення про підвищення з 29 серпня 2014 року відсоткової ставки вдвічі, що також відображено у розрахунку заборгованості. 
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
 
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
 
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
 
Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.
 
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).
 
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
 
У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки та періоду її нарахування навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або за відсутності відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що збільшення процентної ставки за кредитом навіть за згодою боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком у більшому розмірі. Тому вимога позову про визнання поруки припиненою у зв`язку із підвищення з 29 серпня 
2014 року відсоткової ставки на підставі укладеної додаткової угоди від 31 липня 2007 року, якою визначено подвійний конкретний розмір відсоткової ставки, є обґрунтованою.
 
Судом враховувано, що до вимог частини першої статті 559 ЦК України не має правового значення процедура змін умов договору, втому числі і про підвищення відсоткової: чи то підвищення ставки в односторонньому порядку банком на підставі умов договору, чи то шляхом укладення додаткової угоди, визначальним є те, чи призводять такі зміни, в тому числі про підвищення відсоткової ставки, до збільшення обсягу відповідальності боржника та чи надав поручитель згоду на такі зміни.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про припинення поруки та безпідставно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 559 ЦК України, оскільки збільшена відсоткова на прострочену заборгованість у розмірі 25 % річних передбачена умовами додаткової угоди, проте додаткова угода тільки деталізувала положення пункту 10.2 кредитного договору, не змінюючи їх, судом відхиляються, оскільки за змістом пункт 10. 2 кредитного договору передбачалась тільки можливість збільшення відсоткової ставки за певних умов, а додатковою угодою вже встановлено конкретний розмір такої ставки - подвійний. І банком висунено вимогу до боржника про сплату вже підвищених відсотків, проте поручитель згідно з умовами укладеного з ним договору поручився за виконання зобов`язання боржника за кредитним договором виходячи із розміру відсоткової ставки 12,5 % на рік. Отже, апеляційний суд правомірно застосував положення частини першої статті 559 ЦПК України.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                    О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик