22-ц/804/1706/20 
                                                                                265/3341/19 

П О С Т А Н О В А
Іменем України
Єдиний унікальний номер 265/3341/19 
Номер провадження 22-ц/804/1706/20
01 червня  2020 року                                                                                      місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів - Биліни Т.І., Прицевська В.П.
сторони:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач - ОСОБА_1 
розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста  Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Гноєвого С.С., повний текст якого складено 23 грудня 2019 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі: АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вищезазначеною позовною заявою, в  обґрунтування якої зазначало, що відповідно до укладеного кредитного договору без номера  від 22 лютого 2007 року ОСОБА_1   отримала кредит у розмірі 21 600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1   підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. З огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а ОСОБА_1 , у свою чергу, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором своєчасно не сплачувала,  банк просив стягнути з відповідача  на його користь  заборгованість у розмірі 12 585гривень 94 копійки, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1 421 гривні 97копійок,  заборгованості за відсотками в сумі 8 896 гривні 93 копійки, заборгованості за пенею та комісією в сумі 1 191 гривні 52 копійок, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг  в сумі 500 гривень (фіксована частина) та  у сумі  575 гривень 52 копійки (процентна  складова).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 22 лютого 2007 року в сумі  1 421 гривні 97 копійок, яка складається з заборгованості  за тілом кредиту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 217 гривень 04  копійки.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу та, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги банку, в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги банк зазначив, що, суд першої інстанції при ухваленні рішення не звернув уваги на те, що в Заяві позичальника від 22  липня 2007 року, підписаній відповідачем, сторони узгодили розмір та порядок повернення кредиту, нарахування процентів за користування кредитними коштами, а також сплату штрафних санкцій, а тому  підстави для  відмови в задоволенні позову в частині стягнення процентів, пені та штрафів у суду відсутні. 

Також суд не врахував, що відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Таким чином встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд  не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Місцевий суд оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та його поворотності і оплатності, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування  фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до вимог ч.13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України  справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача,  дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи  скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, при розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що  22 лютого 2007  року відповідач ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Закритому акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

З огляду на те, що ОСОБА_1 тіло кредиту та відсотки за його користування своєчасно не сплачувала, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості у загальному розмірі 12 585 гривень 94 копійки, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 1 421 гривні 97копійок,  заборгованості за відсотками в сумі 8 896 гривні 93 копійки, заборгованості за пенею та комісією в сумі 1 191 гривні 52 копійок, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг  в сумі 500 гривень (фіксована частина) та  у сумі  575 гривень 52 копійки (процентна  складова).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1   порушувала узяті на себе зобов`язання за кредитним договором, є підстави для стягнення з неї заборгованості за тілом кредиту.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Отже, оскільки у Анкеті-заяві позичальника від 22 лютого 2007 року процента ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки(пені, штрафів) за порушення зобов`язання, а тому немає підстав для їх стягнення.

Проте, погодитись  з такими висновками місцевого суду  у повному обсязі не можна.

Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту не оскаржувалось, тому апеляційним судом не переглядалось.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

          Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Апеляційним судом встановлено, що шляхом підписання Анкети-заяви  між  сторонами  укладено кредитний договір без номера від 22 лютого 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 4 500 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.24, 109-110).

Із зазначеної  Анкети- заяви також вбачається, що позичальник згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 в день підписання Анкети-заяви отримала картку № НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , позивач при  визначенні розрахунку заборгованості посилався на Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», витяг яких міститься в матеріалах справи ( а.с.26-40).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що оскільки  доказів про те, що ОСОБА_1   було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, банком суду не надано (підпис відповідача на них відсутній), такі Умови не є складовою кредитного договору, укладеного між сторонами, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від  03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Разом з тим,  під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами місцевим судом не враховано  що їх розмір та порядок сплати був узгоджений сторонами у Анкеті-заяві позичальника, підписаній відповідачем.
  
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З огляду на те, що сплата процентів була погоджена між сторонами  у договорі, є підстави для їх стягнення з відповідача на користь банку, проте в іншому розмірі та за інший період, ніж просив позивач у своєму позові.  

З розрахунку заборгованості банку вбачається, що за період з 18 березня 2007 року процентна ставка, яка застосовувалась банком до простроченої заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами,  змінювалась з 22,80% річних до 43,20 % річних (а.с.21-23).

При  визначенні розрахунку заборгованості банк посилався на Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», відповідно до  п. 5,3 яких Банк має право проводити зміну Тарифів а також інших Умов обслуговування рахунків.

Однак, враховуючи те що такі Умови  не є складовою кредитного договору, укладеного між сторонами,  у банка відсутні підстави для застосування збільшеної процентної ставки до простроченої заборгованості за кредитом, а тому з відповідача підлягають стягненню  проценти за користування кредитом  за ставкою погодженою сторонами у Анкеті -заяві позичальника- 1,9 відсотка у місяць (22,80 відсотків річних).

Крім того, позивач у своєму позові просив стягнути проценти за користування кредитним коштами з 30 березня 2007 року по 15 травня  2019 року, проте право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Встановлено, що сторони  в Анкеті-заяві від 22 лютого 2007 року погодили, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки (а.с.24, 109-110).

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що за кредитним договором, укладеним між сторонами, відповідачу ОСОБА_1 було видано чотири картки, строк дії останньої  - вересень 2018 року (а.с.108). З виписки з особового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідач активно користувалась кредитним коштами  (а.с. 108).  
  
З врахуванням наведеного,  з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума процентів за користування кредитним коштами за період з 30 березня  2007 року по 30 вересня 2018 року ( в межах дії строку останньої картки) за базовою відсотковою ставкою, погодженою сторонами (22,8 % річних) у розмірі  3501 гривні 87 копійок, що відповідає розрахунку позивача (а.с.98-99).

    Крім того, з Анкети-Заяви позичальника вбачається, що  сторони не погодили  право кредитора на нарахування  пені та штрафів, які позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що  немає правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій за порушення строків платежів  через відсутність передбаченого обов`язку ОСОБА_1    по їх сплаті  у Анкеті-заяві від 22 лютого  2007 року.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції,  відповідно до положень ст.376 ЦПК України, у зв`язку неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права  підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні процентів та ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

З огляду на часткове скасування оскарженого рішення та ухвалення нового рішення, у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, необхідно змінити розподіл судових витрат та  покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подачу позову у сумі 749 гривень 20 копійок, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на 39%, виходячи з розрахунку: 1921 гривень х 39% : 100%.

Крім того, з огляду на задоволення вимог апеляційної скарги відповідача на 31,37 %,  з відповідача  на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 903 гривні 93 копійки, виходячи з розрахунку: 2881 гривня 50 копійок х 31,37 % : 100%.

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  задовольнити частково.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року в частині  відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами скасувати, в частині розміру стягнутого судового збору - змінити.
Задовольнити частково позовні вимоги  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  до  ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитним коштами за кредитним договором без номера  від 22 лютого 2007 року.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_3 , МФО 305299) заборгованість за процентами за користування кредитними коштами за період з 30 березня 2007 року по 30 вересня 2018 року в сумі 3 501 гривню 87 копійок (три тисячі п`ятсот одну  гривню 87 копійок).
Стягнути з   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_3 , МФО 305299) судовий збір за подання позову в сумі 749 гривень 20 копійок.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2019 року  в частині відмови у стягненні пені та штрафів залишити без змін.
Стягнути з   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_3 , МФО 305299) судовий збір за подання апеляційної скарги  в сумі 903 гривень 93 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
  
Повний текст постанови складено 01 червня  2020 року.

         Судді: