справа № 761/8739/19                                                 головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/5003/2020          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ   

 15 червня 2020 року                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданнів місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Мотозаводець», третя особа: Комунальне підприємство Головний інформаційно-обчислювальний центр Київської міської державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,-
 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Мотозаводець», третя особа: Комунальне підприємство Головний інформаційно-обчислювальний центр Київської міської державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги мотивувала тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначений будинок обслуговується відповідачем, який укладає договори щодо надання комунальних послуг. Вказує, що з 2015 року всі комунальні платежі, крім плати за утримання будинку та прибудинкової території споживачі послуг сплачують на рахунки виробників та постачальників таких послуг без посередництва відповідача. На підставі даних, які надаються бухгалтером відповідача, КП ГІОЦ нараховує за послугу «Утримання будинку» та виготовляє особисті рахунки на сплату послуг. Зазначає, що з 1997 року позивач щомісячно сплачує рахунки по квартплаті, проте в квитанціях зазначається неіснуюча заборгованість. На неодноразові звернення із проханням обґрунтувати заборгованість, відповіді не отримала. А тому, для захисту порушеного права позивач звернулась до суду та просила зобов`язати відповідача скоригувати особовий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей про заборгованість із фінансово-платіжних документів у розмірі 4 290,00 грн. через КП ГІОЦ КМДА, у зв`язку з відсутністю зобов`язання заборгованості.
Рішенням  Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Мотозаводець», третя особа: Комунальне підприємство Головний інформаційно-обчислювальний центр Київської міської державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини вказані у позовній заяві, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
 
При цьому, зазначає, що у рішенні суду  невірно зазначено  позовні вимоги, суд не прийняв до уваги і не надав  правового аналізу відсутності договірних зобов`язань, безпідставно застосував  вимоги ст. 162 ЖК України.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
В судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити.
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 18.06.1996 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.06.1996 року (а.с. 15-16).
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що вона належним чином виконувала власні зобов`язання по сплаті за житлово-комунальні послуги, проте відповідач в порушення діючого законодавства в квитанціях зазначає, що вона має заборгованість в розмірі 4 290,30 грн.
Згідно Довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку позивача, станом на квітень 2015 року існувала заборгованість в розмірі 3 938,76 грн. (а.с.13).
Відповідно до  копій квитанцій судом встановлено, що заборгованість в розмірі 4 261,93 грн. існувала також і станом на січень 2007 року (а.с.39-42).
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем  не надано належних та допустимих доказів, що позивач до січня 2007 року належним чином виконувала власні зобов`язання щодо сплати за надані послуги. Не надано доказів, що послуги надавались неякісні чи не в повному обсязі, що було б підставою для перерахунку за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. В судовому засіданні не встановлено, що позивач належним чином виконувала зобов'язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, не встановлено періоду виникнення такої заборгованості.
З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.
Згідно статті 13 Конституції України, власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 ЦК України визначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Згідно з положеннями статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (який був чинний до 01.05.2019 року) та ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинний на даний час) праву споживача отримувати належної якості житлово-комунальні послуги, кореспондується його обов`язок своєчасно сплачувати за такі послуги.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.
 
Не приймаються до уваги колегією суддів і доводи апелянта, стосовно тої обставини, що позивач щомісячно, починаючи з 1997 року сплачує відповідні послуги, і що це підтверджується квитанціями, оскільки жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що розмір проплати здійснений позивачем відповідає розміру нарахованих платежів за відповідний період, а отже, свідчили б про відсутність заборгованості до суду надано не було.  
 
Також, апеляційним судом розцінюється критично посилання апелянта на невірне зазначення позовний вимог, оскільки вказані обставини не є безумовними підставами для скасування рішення суду.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                           С.В. Лівінський 

                                                                                                                        В.А. Нежура