Справа № 465/4287/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/4247/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року, постановлене в складі головуючого судді Кузь В.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», яке перейменоване в Приватне акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди, - 

в с т а н о в и л а:

позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідача - Акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на його користь завдану йому майнову шкоду в розмірі 38 588, 65 грн., що складається із: неоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 33 444, 65 грн.; 10% моральної шкоди, що становить 3 344, 00 грн.; витрат по оплаті за проведення експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 1 800, 00 грн. та судових витрат.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликався на те, що 09.03.2015 року близько 13 год. 30 хв. на вул. Кондукторській у м. Львові ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «ЗІЛ-ММЗ» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив Правила дорожнього руху України, здійснивши зіткнення із керованим ним, позивачем, автомобілем марки "Опель" д.н.з. НОМЕР_2 , спричинив його автомобілю механічних пошкоджень.
Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 08.04.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення по факту даної дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди йому, позивачу, спричинено майнову шкоду в розмірі 39 921, 91 грн. з урахуванням ПДВ, а без врахування ПДВ - 33 444, 65 грн., що підтверджується висновком № 39/15, складеним 27.05.2015 року судовим експертом Петричковичем Б.С., і вартість проведення такого дослідження становить 1 800, 00 грн.
Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в АТ «Українська пожежно-страхова компанія», а повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду було здійснене ним, позивачем, на наступний день після події. Однак, майнова шкода не відшкодована. Відтак, вважає, що у відповідача виник обов`язок про відшкодування йому майнової шкоди.
Крім того, вважає, що такими діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає у погіршенні його психологічного стану, у зв`язку із тривалою неможливістю використовувати свій транспортний засіб, він став дратівливим, що вплинуло на його родинні відносини, стосунки із керівництвом та колегами по роботі. Розмір моральної шкоди він оцінює в 10 % від суми загальної шкоди та просить стягнути із відповідача.
Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 33 444, 65 грн. невиплаченого страхового відшкодування, 3 344, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, 2 190 грн. 00 коп. судових витрат та 800 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу. 
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року заяву представника відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» Лисенка Д.В. про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 02.12.2015 року залишено без задоволення.
Рішення суду в загальному порядку оскаржило ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». 
В апеляційній скарзі стверджує про порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що судом не враховано положення ст.ст. 22, 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,  відповідно до яких відсутні правові підстави для прийняття висновку експертного дослідження № 39/15, яке проведено по заяві ОСОБА_1 . Стверджує, що майнові права позивача не порушено, так як останній заяву про виплату страхового відшкодування не подавав. Зазначає, що відповідачем проведено розрахунок страхового відшкодування і такий становить 15 975 грн. 24 коп. 
На думку апелянта безпідставним є покликання позивача на заподіяння йому моральної шкоди, так як останній до страховика із заявою про ушкодження здоров`я не звертався. 
Також вважає неправомірним вирішення питання про стягнення судових витрат, оскільки відсутні правові підстави для залучення страхувальником експерта та в матеріалах справи відсутня ухвала про залучення до участі в розгляді справи особи, яка надає правничу допомогу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного відповідачем рішення. Зазначає, що на вимогу представника відповідача у м. Львові ним через декілька днів після дорожньо-транспортної пригоди були подані усі документи, які вимагались, однак на протязі тривалого часу він не отримував жодної відповіді. Пізніше йому по телефону повідомили про те, що він може отримати відшкодуванням в межах 20 000, 00 грн., при цьому документи, які б підтверджували завдану шкоду саме в такому розмірі, відмовились надати. Відповідно від такої суми він відмовився, оскільки така не відповідала реально завданій шкоді. Оскільки іншої можливості визначити розмір шкоди у нього не було, він звернувся до експерта-автотоварознавця ОСОБА_3 , який підтвердив реальний розмір збитку. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Не погоджуючись із рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року таке в касаційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 . Просив таке скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Таким чином, на даний час судом апеляційної інстанції перевіряється законність і обгрунтованість рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія».        
       15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону № 2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 38 588, 65 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 12 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія», яке перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» було укладено Договір - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/1240722, на підставі якого, застраховано автомобіль ЗИЛ ММЗ д.н.з. НОМЕР_1 , 1990 року випуску.
Згідно даного Договору, страхова сума відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 50 000, 00 грн.
09 березня 2015 року близько 13 год. 30 хв. на вул. Кондукторській у м.Львові ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «ЗІЛ-ММЗ» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив Правила дорожнього руху України, здійснивши зіткнення із автомобілем марки «Опель» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , спричинивши його автомобілю механічних пошкоджень. 
Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 08.04.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425, 00 грн.
Встановлено, що винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є ОСОБА_2 , який порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого автомобілю позивача завдано механічних пошкоджень.
ОСОБА_1 повідомив ПрАТ «УПСК» про настання страхового випадку, що підтверджується відповідною заявою від 10 березня 2015 року.
10 березня 2015 року складено акт огляду пошкодженого транспортного засобу, в якому встановлено деталізований перелік пошкоджень транспортного засобу «Опель Астра» д.н.з. НОМЕР_3 . Огляд проводився в присутності ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_5 
20 березня 2015 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 складено ремонтну калькуляцію автомобіля на суму 33 356 грн. 50 коп. (з ПДВ).
Відповідно до звіту № 826/1350 оцінювача ОСОБА_7 , коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу автомобіля «Опель» д.н.з. НОМЕР_3 складає 0, 57 %.
Висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 39/15 від 27 травня 2015 року, складеного за заявою ОСОБА_1 , стверджується, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Опель Астра» д.н.з. НОМЕР_2 , без врахування ПДВ становить 33 444 грн. 65 коп. Вартість проведення цього дослідження становить 1 800 грн. 00 коп., що підтверджується товарним чеком від 27 травня 2015 року.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав усі вимоги та умови, передбачені Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Невиплата відповідачем страхового відшкодування суперечить чинному законодавству та свідчить про намагання уникнути виконання своїх зобов`язань. Моральні страждання, завдані позивачу, пов`язані з незаконними діями останнього, які полягають у небажанні відшкодувати вартість відновлювального ремонту автомобіля.
Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що в апеляційному порядку не перевірялося рішення суду першої інстанції на предмет законності й обґрунтованості у частині розміру страхового відшкодування, а між сторонами існує спір стосовно цього питання.
В частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд касаційної інстанції зазначив про те, що апеляційний суд не звернув достатньої уваги на предмет і підстави поданого позову, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. 
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Спірні відносини сторін врегульовані положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон № 1961-IV).
Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
За змістом вказаних норм, з урахування положень абзацу другого пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо потерпілому виплата зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, який повертається після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає податок на додану вартість, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком.
Саме такий правовий висновок щодо застосування вказаних норм викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 757/22706/15-ц (провадження № 61-4507св18).
При цьому, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).
А за змістом абзацу 2 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18).
Відповідно до частин першої статті 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 цього Кодексу), а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 цього Кодексу).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції вірно врахував, що сторони не досягли згоди про розмір відшкодування, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та при визначенні його розміру обґрунтовано керувався наданим позивачем висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 39/15 від 27 травня 2015 року, оскільки свого висновку, заперечуючи проти надано позивачем, відповідач суду не надав. Однак, вирішуючи питання щодо розміру страхового відшкодування, належного до сплати позивачу не врахував, що визначена згідно із згаданим висновком сума матеріального збитку (вартість відновлювального ремонту) підлягає зменшенню на розмір фізичного зносу транспортного засобу, визначеного відповідно до звіту № 826/1350, який складає 0,57 % (дана обставина учасниками справи не оспорюється). Щодо врахування при визначенні розміру страхового відшкодування суми ПДВ, суд першої інстанції також вірно виходив з того, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 39/15 від 27 травня 2015 року визначає таку суму за мінусом ПДВ. При цьому, встановивши, що страховик у передбаченому законом порядку звернувся до самостійно обраного експерта для визначення розміру заподіяної шкоди, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність вимог про стягнення вартості проведеного експертного автотоварознавчого дослідження у сумі 1 800 грн. 00 коп., яка підтверджена належними доказами та не спростована відповідачем.
Відтак, до стягнення підлягають витрати, пов`язані з проведенням автотоварознавчого експертного дослідження в сумі 1 800 грн. 00 коп. та страхове відшкодування в розмірі 33 254 грн. 00 коп. (33 444, 65 грн. (вартість матеріального збитку) - 0, 57 % (коефіцієнт фізичного зносу). 
Згідно із частинами першою та другою статті 11 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано статтею 26-1 Закону № 1961-IV, згідно з якою, зокрема, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Однак, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, не посилався як на підставу своїх вимог на ушкодження здоров`я під час ДТП, як і не зазначав про завдання моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Позивач зазначав, що моральна шкода спричинена невиплатою страхового відшкодування.
Проте, така позовна вимога, заявлена з цих підстав позивачем не доведена, зокрема, не встановлено наявності всіх основних умов відповідальності за спричинену моральну шкоду, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. 
У зв`язку із цим, суд першої інстанції безпідставно задовольнив цю позовну вимогу.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, зокрема, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, судом першої інстанції вірно застосовано положення статей 56, 84, 88 ЦПК України (в редакції 2004 року), з урахуванням правового висновку висловленого Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в поставі від 27 березня 2019 року у справі № 61/11180/13-ц (провадження № 61-13978сво18) згідно із яким: «Не є підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу відсутність ухвали суди про допуск особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, у відповідності до частини другої статті 56 ЦПК України 2004 року. Відмова у стягненні витрат, понесених стороною на правову допомогу, з посиланням на те, що судом не постановлено ухвалу про залучення особи, яка надає правову допомогу, до участі у справі, безпідставна, оскільки визначена статтею 56 ЦПК 2004 року особа має інші процесуальні повноваження, ніж та, яка зазначена в статтях 38, 40, 44, ЦПК України 2004 року, і вона відноситься до інших учасників цивільного процесу, а не до осіб, які беруть участь у справі. Крім того, непостановлення судом такої ухвали не може бути підставою для відмови у стягненні судових витрат, які стороною у справі фактично та реально понесено».
Колегія суддів погоджується з тим, що позивачем реально понесені витрати на оплату наданої йому правничої допомоги, розмір яких не перевищує встановлений законом таких витрат. Доказів на спростування цього, відповідачем не надано.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що протягом установленого законом річного строку потерпілий (позивач) не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, відтак втратив право на отримання такого відшкодування, колегія суддів відхиляє, як юридично неспроможні, з огляду на висловлений Великою Палатою Верховного Суду правовий висновок у даній справі, згідно із яким: «Закон № 1961-IV не передбачає обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування. Відтак, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять. У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування».
Як убачається з матеріалів справи страховий випадок (ДТП) стався 09 березня 2015 року, а позов до суду подано в червні 2015 року, тобто в межах установленого законом річного строку.
       За приписами п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
А відтак, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення витрат, пов`язаних з проведенням автотоварознавчого експертного дослідження в сумі 1 800 грн. 00 коп. та витрат на правничу допомогу в сумі 800 грн. 00 коп. слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.        Що стосується вирішення судом позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування, то висновки суду, викладені у рішенні, частково не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильне застосування норм матеріального права. Тому у цій частині рішення суду слід змінити, зменшивши суму страхового відшкодування з 33 444 грн. 65 коп. до 33 254 грн. 00 коп.
В частині вирішення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди судом першої інстанції розглянуто таку позовну вимогу з підстав, про які не заявляв позивач, тобто порушено норми процесуального права, а відтак і неправильно застосовані норми матеріального права. Тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у їх задоволенні.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковою зміною рішення, а також ухваленням нового рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід змінити розподіл судових витрат.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 386 грн. 00 коп., виходячи з ціни позову - 38 588 грн. 65 коп. 
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме на суму 33 254 грн. 00 коп. та 1 800 грн. 00 коп., та про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 190 грн. 65 коп. страхового відшкодування та 3 344 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди. Тобто, позовні вимоги задоволено на 90, 84 %. Відтак, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору пропорційна до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 350 грн. 64 коп. Тому в цій частині рішення суду першої інтонації слід скасувати та провести новий розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Оскільки апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, то пропорційно до задоволених вимог з ОСОБА_1 слід стягнути в користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» судовий збір сплачений останнім при подачі апеляційної скарги, а саме в сумі 122 грн. 73 коп.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). 
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 26 березня 2020 року
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити частково.
Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року в частині стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення моральної шкоди в сумі 3 344 грн. 00 коп. - відмовити. 
Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року в частині стягнення страхового відшкодування змінити, зменшивши суму стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування. 
Викласти абзаци перший та другий резолютивну частини рішення в наступній редакції: 
«Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», яке перейменоване в Приватне акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 33 254 грн. 00 коп., витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 1 800 грн. 00 коп., витрати на правничу допомогу в сумі 800 грн. 00 коп.» 
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений при подачі позовної заяви в сумі 350 грн. 64 коп.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги в сумі 122 грн. 73 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
       Повний текст постанови складений 26 березня 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.