Номер провадження: 33/813/411/20
Номер справи місцевого суду: 508/16/20 
Головуючий у першій інстанції Горобець  В. Л. 
Доповідач Котелевський Р. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2020 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
головуючого судді – Котелевського Р.І. 
за участю: 
секретаря судового засідання – Тьосової Я.В.
захисника – Шалько О.А.
розглянувши апеляційну скаргу захисника Шалько О.А. в інтересах особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Миколаївського районного суду Одеської області від 03.02.2020 року,-

встановив:

оскаржуваною постановою, 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працююча, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнана винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КпАП України та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходу громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень в дохід держави та стягнуто судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп.
Відповідно до оскаржуваної постанови,  ОСОБА_1  притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона неналежно виконує свої батьківські обов`язки, а саме не займається вихованням та забезпеченням необхідних умов життя своїх неповнолітніх дітей, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.
Не погоджуючись з рішенням районного суду захисник Шалько О.А. в інтересах особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та провадження по справі закрити в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Захисник посилається на те, що матеріали справи не містять доказів про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, а районний суд не дослідивши доказів винуватості ОСОБА_1 , прийшов помилкового висновку та наклав на неї адміністративне стягнення. Крім того, апелянтом подано заяву, в якій порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови районного суду, яке мотивоване тим, що справу розглянуто в районному суді без виклику ОСОБА_1 та її участі, а після розгляду справи їй не була вручена копія оскаржуваної постанови. Копія оскаржуваної постанови отримана захисником Гуцу С.Ю. лише 12.02.2020 року, у зв`язку з чим причини пропуску строку на апеляційне оскарження, є поважними.
Заслухавши пояснення захисника Шалько О.А., яка підтримала апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови районного суду, просила їх задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи; перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.
Згідно матеріалів судової справи ОСОБА_1 не була присутня в судовому засіданні 03.02.2020 року. Матеріали судової справи не містять відомостей про про вручення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що строк для подання апеляційної скарги апелянтом пропущений не з поважних причин, а тому з урахуванням подання апеляційної скарги одразу після того, як апелянт дізнався про існування постанови, апеляційний суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження та забезпечити ОСОБА_1 право на доступ до правосуддя.
Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного рішення, апеляційним судом встановлено таке.
У відповідності до положень ст.1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Відповідно до приписів ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
У відповідності до вимог ч.1 ст.9 КУпАП адміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Тобто підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного проступку є наявність об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. 
Однак, суддя районного суду не дотримався вищевказаних норм закону та дійшов помилкового висновку щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП.
Так, за диспозицією ч.2 ст. 184 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, вчинене повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення.
Отже для кваліфікації протиправних дій особи за ч.2 ст.184 КУпАП та визнання її винною в скоєнні такого адміністративного правопорушення, має бути належним чином підтверджено факт вчинення особою протягом року адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, зокрема такий факт підтверджується постановою суду, яка набрала законної сили.
Крім того, з огляду на те, що зазначена норма закону, порушення якої ставиться в провину ОСОБА_1 , є бланкетною, то при розгляді цієї справі необхідно з`ясовувати, серед іншого, чи порушила норму спеціального закону особа, якщо так, то яку і в чому полягає суть цих порушень, із відповідним закріпленням вказаних норм, як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і в постанові суду. 
Об`єктом вказаного вище правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів неповнолітніх, які, зокрема, регламентуються законодавством.
Суб`єктивна сторона цього правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Таким чином, ухиленням від виконання батьківських обов`язків не повинна вважатися будь-яка дія, а вважатиметься невиконання обов`язків, чітко передбачених законодавством, і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.
Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.1998 року у справі про тлумачення терміну «законодавство» визначено, що під законодавством слід розуміти (охоплюється) закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
Тобто, якщо вказані акти передбачають обов`язки батьків відносно дітей, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання останніх, то за порушення таких батьків мають притягувати до відповідальності згідно з ч.1 ст.184 КУпАП (зокрема, про обов`язки, які щодо дітей повинні виконувати батьки, йдеться в ст.ст. 150, 180 СК України та ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства».
Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Вказаний перелік обов`язків є вичерпним.
Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
З огляду на викладене, виходячи з аналізу вказаного вище законодавства, як при складанні протоколу про адміністративні правопорушення, так при розгляді його в суді першої інстанції була неправильно застосована норма матеріального права (ч.2 ст.184 КУпАП), оскільки не було конкретизовано, у який спосіб ОСОБА_1 повторно, ухилилась від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання своєї неповнолітніх дітей та яких саме обов`язків.
У відповідності до положень ст.ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків; адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що до Миколаївського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області 09.01.2020 року надійшло повідомлення соціального працівника ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не виконує свої батьківськи обов`язки щодо малолітньої дитини, не лікує її, годує поганою їжею (а.с.2).
Відповідно до пояснень ОСОБА_1 , наявних в матеріалах адміністративної справи, остання пояснила, з 07.01.2020 року вона виявила у свого малолітнього сина гнійні рани, у зв`язку з чим звернулась до лікарні, однак через брак коштів, не змогла купити ліки, які прописав лікар (а.с.5).
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 , яка працює соціальним працівником Миколаївського РЦСССДН, остання пояснила що відвідувала ОСОБА_1 за місцем проживання та встановила, що у найменшої дитини наявні гнійні рани на обличчі та тілі, у зв`язку з чим повідомила про це дільничного лікаря. Однак, після відвідування лікаря ОСОБА_1 не стала лікувати дитину, пояснивши це відсутністю коштів на лікування (а.с.4).
Згідно довідки про склад сім`ї ОСОБА_1 , остання проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , разом з чоловіком ОСОБА_3 та малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.8).
На підставі зібраних документів працівниками Миколаївського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області 09.01.2020 року складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП (а.с.1).
Перелічені документи поставлені в основу оскаржуваної постанови районним судом в якості доказів вини ОСОБА_1 .
Крім того, в основу оскаржуваної постанови, в підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, поставлена постанова Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2019 року (а.с.6), яка в свою чергу не містить відмітки про набрання нею законної сили. Більш того, вказана постанова скасована постановою Одеського апеляційного суду від 17.03.2020 року.
Разом з цим, апеляційним судом встановлено, що до матеріалів справи не долучений акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яким мало бути засвідчено умови життя сім`ї ОСОБА_1 та її малолітніх дітей.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що районний суд не звернув увагу на відсутність доказів на доведення факту події адміністративного правопорушення та складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .
Крім того, районним судом також не взято до уваги, що в протоколі про адміністративне правопорушення не визначені фактичні підстави, які дозволяють встановити, які дії складають склад адміністративного правопорушення, суд з власної ініціативи формулювати склад правопорушення не повинен, що відповідає практиці рішень Європейського суду.
Апеляційним судом встановлено, що у підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні вказаного порушення до матеріалів справи окрім самого протоколу, пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також постанови Миколаївського районного суду Одеської області від 05.12.2019 року, яка в свою чергу не містить відмітки про набрання нею законної сили, та яка також скасована постановою Одеського апеляційного суду від 17.03.2020 року, не додано жодних інших доказів, передбачених ст. 251 КУПАП, а саме: акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї громадянки ОСОБА_1 , пояснення свідків, які незаінтересовані у вирішенні цієї справи, фото, відео фіксації правопорушення, посилань на нормативні акти, якими передбачено обов`язок батьків виконувати свої обов`язки щодо дітей.
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, слід дійти висновку, що в судовому засіданні не встановлено обставин, що мала місце подія вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та наявності в її діях складу правопорушення, що свідчить про те, що при вирішенні питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого правопорушення, суд першої інстанції не врахував положення ст.ст. 10, 11 КУпАП та прийшов помилкового висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП.
За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку, що притягаючи ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладаючи на неї адміністративне стягнення, суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув, чим не виконав вимоги ст.ст. 245, 251, 252, 278, 280 КУпАП; не дослідив матеріали справи, не перевірив чи виконано особою, яка складала протокол вимоги КУпАП, не встановив чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає ОСОБА_1 адміністративній відповідальності, та дійшов до помилкового висновку про притягнення останньої до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП.
При цьому, апеляційний суд враховує, що у своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року ЄСПЛ повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. 
Відповідно до ст. 8 Конституції України, «В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії…».
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження по справі.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, оскільки під час апеляційного перегляду в діях ОСОБА_1 встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення, зокрема об`єктивної і суб`єктивної сторони складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.
Керуючись ст.ст. 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -  
постановив:

Апеляційну скаргу захисника Шалько О.А. в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Постанову судді Миколаївського районного суду Одеської області від 03.02.2020 року, якою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП – скасувати, а провадження по справі – закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя 
Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський