Ухвала
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа  № 496/1130/18
провадження № 61-7819ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: стягнути з Військової частини НОМЕР_1 і ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду – витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 110 696 грн, заподіяну в результаті смерті її сина ОСОБА_3 внаслідок вчинення кримінального правопорушення військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 ; стягнути з відповідачів на її користь 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 03 жовтня 2016 року ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем Nissan Terrano, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись на околиці смт. Мангуш Першотравневого району Донецької області другорядною автомобільною дорогою Т0523, перетинаючи головну автомобільну дорогу М14 з порушенням правил дорожнього руху, не дав дороги транспортному засобу КрАЗ 255Б1, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням військовослужбовця військової частини – польова пошта НОМЕР_4 солдата ОСОБА_4 , який рухався справа наліво відносно автомобіля NISSAN Terrano, в результаті чого автомобіль КрАЗ 255Б1 зіткнувся передньою частиною з боковою частиною автомобіля NISSAN Terrano. Внаслідок порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху пасажирам автомобіля NISSAN Terrano, зокрема її сину ОСОБА_3 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент здійснення, що призвело до його смерті. Згідно з вироком Першотравневого районного суду Донецької області від 05 грудня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 415 Кримінального кодексу України. На поховання сина, проведення поминального обіду та спорудження надгробного пам`ятника вона витратила грошові кошти, які просила стягнути з відповідачів на її користь. Крім того, їй було завдано моральної шкоди.
 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 11 555 грн на відшкодування матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18 550 грн на відшкодування матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року (повний текст якої складено 02 березня 2020 року) апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року – без змін.
 
05 травня 2020 року Військова частина НОМЕР_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 до Військової частини НОМЕР_1 і ухвалити у вказаній частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Ціна позову  в цій справі становить 410 696 грн (110 696 грн + 300 000 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн).
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. О. Кузнєцов	
 	 	
 	М. Ю. Тітов