15.04.20
22-ц/812/606/20
Єдиний номер справи 470/732/19 
Провадження 22-ц812/606/20                         Головуючий по 1 інстанції Луста С.А. 
                                Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А 
І м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2020р.                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі: 
Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О., 

секретар судового засідання - Гавор В.Б., 

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22 січня 2020р. 

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Березнегуватська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановила:

У вересні 2019 р. ОСОБА_1  пред`явив позов до  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5  про визнання такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Позивач зазначав, що є власником вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 25 травня 2010р. в якому зареєстровані але не проживають з 2007р. відповідачі.
Оскільки він як власник будинку не має можливості у повній мірі користуватись своїми правами, позивач на підставі ст.ст.71,72 ЖК просив про задоволення позову.
Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22 січня 2020р. у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Відповідно до ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
За правилами ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
В силу статей 71,72 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У роз`ясненнях, що містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.89 ЦПК щодо оцінки доказів.
Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).
Частиною першою статті 1297 ЦК передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК).
Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, а лише обмежує в реалізації права розпоряджатись ним.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, після смерті  ОСОБА_6 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1  відкрилась спадщина, в тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 , який одноосібно успадкував його син -  ОСОБА_1 Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_1 отримав в 2010р. 
ОСОБА_4 є рідною сестрою позивача і була зареєстрована у спірному житловому будинку 01 червня 2005р. 
Також в спірному помешканні зареєстровані: позивач, ОСОБА_2 з якою останній проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, його неповнолітній син - ОСОБА_7 , а також племінниця - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
За даними акту обстеження, складеного 05 вересня 2019р. депутатом Висунської сільскої ради у присутності двох сусідів позивача, відповідач та її неповнолітня донька не проживають за місцем реєстрації з 2007р. 
Проте допитані у якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є рідними сестрами сторін, пояснили, що відповідачі не мають змоги проживати за місцем реєстрації у зв`язку з тим, що позивач чинить перешкоди. 
Орган опіки і піклування у своєму висновку вважає недоцільним позбавляти неповнолітню ОСОБА_5 права користування житловим приміщенням. 
Враховуючи те, що не проживання відповідачів за місцем реєстрації було обумовлено поважними причинами, а саме перешкодами, які чинились позивачем, то суд дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи є безпідставними, так наявним у матеріалах справи доказам, як і причин не проживання відповідачів, в тому числі поясненням учасників справи та свідків, суд дав оцінку у відповідності з вимогами ст.89 ЦПК. 
Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.
Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22 січня 2020р. - без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.
Повний текст постанови виготовлено 15 квітня 2020р.         
      
Головуючий:                         Судді: