Номер провадження: 22-ц/813/1539/20 
Номер справи місцевого суду: 521/2507/19
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дрішлюка А.І., 
Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,-

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 22 200 гривень щомісячно, що підлягають індексації відповідно до Закону, починаючи з 14 грудня 2017 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Проте, як зазначає позивач, розмір аліментів, який підлягає сплаті на утримання його дітей, у тому числі і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - дитини від першого шлюбу - значно перевищує розмір його доходу. Крім того, на його утриманні знаходиться його непрацездатна матір, яка хворіє. 
Станом на 30 квітня 2019 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у загальному розмірі 310 136,01 гривень.
У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на підставі наведених у позовній заяві правових підстав.
Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти заявлених позовних вимог ОСОБА_3 , надала відзив на позов, у якому наголошувала на тому, що ОСОБА_3 не виконуються судові рішення щодо стягнення з нього аліментів на утримання їх дітей. ОСОБА_3 , на думку ОСОБА_2 , вводить усіх в оману стосовно його розміру заробітної плати, штучно приховує свій реальний дохід, надає до суду недопустимі та недостовірні докази, у зв`язку із чим, зокрема, ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, Одеський апеляційний суд тимчасово, з 17 березня до 03 квітня 2020 року, зупинив розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та вільних слухачів, припинив їх пропуск до залів судових засідань, також призупинено проведення масових заходів, не пов`язаних із процесуальною діяльністю, зокрема, особистий прийом громадян, конкурси, екскурсії, круглі столи, семінари тощо.
На час розгляду справи заяви про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 10 квітня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального  і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У частинах  8-10 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 СК України).
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини  1, 2 статті 155 СК України).
Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (частина 1 статті 196 СК України).
За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (частина 2 статті 197 СК України).
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 12 жовтня 2011 року Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №538, та
мають  двох дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком яких є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей.
Сторони припинили сімейні відносини, проживають окремо, діти проживають  з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходяться на її утриманні.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2018 року по справі 521/20961/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 про утримання дітей та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 22 200,00 гривень щомісячно, що підлягають індексації відповідно до Закону, починаючи з 14 грудня 2017 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 50 - 59).
Свій позов позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що у нього є сумніви щодо кровного споріднення з одним із дітей, він дійсно працював моряком, але згідно трудового договору №17/09/18 від 17 вересня 2018 року, укладеного між ним та ТОВ «Вітнес-Строй», що розташовано у місті Бендери (Приднєстровьє), строком до 16 вересня 2019 року, з вересня 2018 року він працює у ТОВ «Вітнес-Строй» та отримує дохід у розмірі 7 500,00 рублів та надав суду довідку з ТОВ «Вітнес-Строй» від 22.01.2019р. (а. с. 9, 10).
Проте, суд критично поставився до наданих позивачем доказів щодо його працевлаштування та отримання доходу, оскільки надані копії документів не посвідчені у встановленому законом порядку та спростовуються наступними письмовими доказами:
листом директора ДП «В.Шіпс» від 26 червня 2018 року, з якого вбачається, що за посередництвом між ДП «В.Шіпс», ОСОБА_1 та іноземним роботодавцем було укладено сім трудових контрактів від 16 жовтня 2014 року, 13 травня 2015 року, 25 листопада 2015 року, 11 травня 2016 року, 11 листопада 2016 року, 20 червня 2017 року, 18 січня 2018 року строком на 4 (+ - 1) місяців (а. с. 60);
листом ПА АБ «Південний» від 22 травня 2018 року №233-2856БТ, з якого вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 виявлені наступні відкриті поточні рахунки: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 в доларах США, відповідно до інформації про рух коштів по яких на рахунок ОСОБА_1 у період з 01 січня 2017 року до 11 травня 2018 року було нараховано в загальному розмірі 69 223,66 доларів США (а. с. 63-67);
листом Головного центру обробки спеціальної інформації від 02 липня 2018 року №521/20961/16-ц/16908/18Вих, з якого вбачається, що 29 січня 2018 року ОСОБА_1 виїхав з Одеси до Стамбулу , а 07 червня 2018 року повернувся із міста Стамбул до міста Одеси (а. с. 68).
Розрахунками заборгованості, складеним Фортечним відділом ДВС міста Кропивницький Головного територіального управління у Кіровоградській області №№20007-20010 від 23 квітня 2019 року, встановлено, що у боржника  ОСОБА_1 на підставі примусового виконання виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом м. Одеси від 20 листопада 2018 року, та починаючи з 17 грудня 2017 року станом на 30 квітня 2019 року наявна заборгованість із сплати аліментів у розмірі 310 136,01 гривень (а. с. 83-86).
Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що батько дітей -  ОСОБА_1 аліменти не сплачує, рішення суду, що набрало законної сили, не виконує, вона згідно довідки ТОВ «Фінод» від 01.03.2019р. №16 працює у ТОВ «Фінод» на посаді касира та отримала дохід за період з липня 2018 року до грудня 2018 року у загальному розмірі 22 500,00 гривень, з яких утримано податки 4 387,50 гривень (а. с. 75).
За розпискою від 01 грудня 2017 року відповідачка отримала 600,00 доларів США від батька на дітей,  згідно квитанції №TS206909 від 30.07.2018р. він сплатив 10 070,25 гривень за предмети для школи для дочки ОСОБА_4 , згідно чеків ПАТ «Приватбанк» у період з липня 2018 року по лютий 2019 року ОСОБА_1 сплачувались аліменти на утримання дітей у загальному розмірі 47 877,78 гривень та в липні 2019 року на суму 7 640,00 гривень.
Крім того, позивач ОСОБА_1  посилався на те, що утримує хвору та непрацездатну матір  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка згідно виписки з медичної карти амбулаторного стаціонарного хворого №15193 хворіє на дифузний кардіосклероз 2 стадії, 2 ступеню, 4 ризику,у період з 03 листопада 2018 року до 27 листопада 2018 року він витратив по чекам на ліки та предмети медичного призначення 15 174, 96 гривень, що підтверджується копіями чеків КП «Кіровоградфармація», ПП «Темп-2011», ПП «Ацинус», ТОВ «ЮніяФарм», ПП «АССПО», ФОП «ОСОБА_8»; вартість перебування у закладі соціальної реабілітації з 26 листопада 2018 року до 25 грудня 2018 року складає 8 000, 00 гривень, на підтвердження чого надано товарний чек від 26 листопада 2018 року, посвідчений Клочком В.В.;
окрім сплати аліментів на дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 він сплачує аліменти на утримання дитини від першого шлюбу ОСОБА_5 , 2005 року народження, однак, доказів на підтвердження вказаного у встановлений законом строк суду не надав.
За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем  ОСОБА_1 не надано достатніх належних та допустимих доказів, яким би підтверджувалась обґрунтованість заявлених позовних вимог та невиконання ухваленого рішення суду, що набрало законної сили, тому підстав для звільнення від сплати по заборгованості по аліментам на утримання дітей  ОСОБА_4 та ОСОБА_3 немає.
Посилання позивача  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що ним  у судовому засіданні доведено правові підстави для звільнення від сплати заборгованості за аліментами на утримання дітей та не дав належної оцінки наданим ним доказам що працевлаштування в м. Бендери ПМР та отримання доходу, не приймаються до уваги за таких підстав.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими  і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, наявність правих підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Однак в судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 не довів належними, допустимими, достовірними  доказами те, що заборгованість за аліментами виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, що визначено частиною 2 статті 197 СК України.
Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2018 року по справі 521/20961/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2018 року встановлено, що «згідно копії диплому молодшого спеціаліста серії НОМЕР_3 від 29.06.2005р.  ОСОБА_1 закінчив у 2005 році Одеське морехідне училище рибної промисловості за спеціальністю «Експлуатація суднових енергетичних установок» і здобув кваліфікацію судномеханік.
Відповідно до записів у послужній книжці моряка на сторінках 4-39 та  копії посвідчення особи моряка ОСОБА_1 регулярно з 02.12.2005р. до 23.10.2017р. працевлаштовувався за кордоном на суднах іноземних судновласників.
Згідно копій свідоцтв фахівця відповідач проходив спеціальні професійні підготовки на підставі положень Міжнародної конвенції про підготовку, дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками.
Відповідно до копії свідоцтва про підвищення кваліфікації 12СПВ 067823, виданого 01.07.2014р. Одеською національною морською академією відповідач успішно склав випускні іспити у зв`язку з продовженням строку дії диплому вахтового механіка.
Згідно копії диплому бакалавра серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 закінчив у 2017 році Національний університет «Одеська морська академія», здобувши кваліфікацію бакалавра за спеціальністю: експлуатація суднових енергетичних установок.
Відповідно до копій трудових договорів від 16.10.2014р., 13.05.2015р.,   25.11.2015р., 11.05.2016р.   ОСОБА_1 уклав контракт про працевлаштування механіком на судно NEPTUNAEGLI з Мальти із заробітною платою 3 700 доларів США.
Згідно листа ДП «В.Шипс (Україна)» за посередництвом цієї компанії між ОСОБА_1 та іноземним роботодавцем було укладено сім трудових контрактів від 16.10.2014р.,  13.05.2015р., 25.11.2015р., 11.05.2016р., 11.11.2016р., від 20.06.2017р., 18.01.2018р. строком на 4 (+/-1) місяці.
Суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача ОСОБА_1 у поданих ним письмових запереченнях про те, що його матеріальний стан незадовільний, він хворіє та не працює, перебуває на обліку як безробітний, оскільки це суперечить зазначеним обставинам справи та дійшов висновку про те, що протягом 2017-2018 років регулярно отримував заробітну плату як моряк на рахунок, відкритий на його ім`я в АБ «Південний», який є достатнім щоб забезпечити неповнолітнім дітям гідний рівень життя» (а. с. 50-59).
Дійсно, на підтвердження своїх пояснень про те, що після стягнення за рішенням суду аліментів на дітей у нього погіршився матеріальний стан та він не працює моряком, позивач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції копію строкового трудового договору №17/09/18 від 17.09.2018р., укладеного між ним та ТОВ «Вітнес-Строй», що розташовано у м. Бендери (ПМР), строком до 16.09.2019р., та копію довідки ТОВ «Вітнес-Строй» від 22.01.2019р., з яких убачається, що з вересня 2018 року він працює у ТОВ «Вітнес-Строй» на посаді комерційного директора та отримує дохід у розмірі 7 500,00 рублів (а. с. 9, 10), а також надав суду апеляційної інстанції копію строкового трудового договору №01/10/19 від 01.10.2019р. укладеного між ним та ТОВ «Вітнес-Строй», що розташовано у  м. Бендери (ПМР), на строк до 01 жовтня 2020 року та копію довідки ТОВ «Вітнес-Строй», з яких вбачається,  що з 01 жовтня 2019 року він працює  у ТОВ «Вітнес-Строй» на посаді комерційного директора та отримує дохід у розмірі 7 500,00 рублів (а. с. 164, 165).
Проте, лише 02 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 був знятий з реєстрації за постійним місцем проживання: АДРЕСА_4 ,  09 квітня 2019 року йому надана згода на в`їзд та тимчасове проживання у м. Бендери ПМР, а  24 вересня 2019  року він отримав паспорт громадянина ПМР та став на військовий облік (а. с. 73-74, 160-161). 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги надані позивачем докази щодо його працевлаштування в м. Бендери ПМР та отримання доходу, оскільки надані суду копії документів, місцем походження яких є невизнана республіка - ПМР, не посвідчені у встановленому законом порядку та їх дійсність неможливо перевірити у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством України.
З матеріалів справи вбачається, що з 22 січня 2018 року по 07 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 перебував на обліку в Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості як безробітний, але реєстрацію особи припинено у зв`язку невідвідуванням без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів, допомога по безробіттю йому не призначалась, що підтверджується копію відповіді Кіровоградського міськрайонного  центру зайнятості від 29.05.2018р. (а. с. 61).
Дійсно, позивач ОСОБА_1  був зареєстрований до 02 квітня 2019 року  за однією за адресою: АДРЕСА_4 , зі своєю матір`ю ОСОБА_7 , яка з 15 жовтня 1996 року є пенсіонером, отримує пенсію за віком та хворіє, але вказаний факт, а також те, що на його утриманні знаходиться дитина від першого шлюбу самі по собі не можуть служити підставою для задоволення позову.
До апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 додані копії  рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда по справі №404/8307/18 за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, що набрало законної сили з 21 серпня 2019 року, та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року по справі №521/2499/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, що не набрало законної сили (а. с. 175 - 178).
З вказаних судових рішень вбачається, що після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення аліментів на утримання дітей, 31 серпня 2018 року, матір позивача ОСОБА_1  - ОСОБА_7 12 грудня 2018 року звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, а 12 лютого 2019 року, одночасно з даним позовом, позивач ОСОБА_1 звернувся до своєї дружини ОСОБА_2 із позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дітей.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Колегія суддів вважає, що вище приведені обставини справи свідчать про недобросовісність позивача ОСОБА_1 при здійсненні своїх процесуальних  та батьківських прав й ухилення від утримання дітей сторін у справі в розмірі, що відповідає їх інтересам, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей та достойного рівня їх матеріального забезпечення. 
 Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення».
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 з об`єктивністю та достовірністю не доведено те, що заборгованість за аліментами виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, яка має істотне значення, що визначено частиною 2 статті 197 СК України. 
Посилання та доведення позивачем обставин щодо погіршення його матеріального становища та знаходження на утримані непрацездатної матері і дитини від першого шлюбу, не мають правового значення  по даній справі, оскільки не можуть вважитися обставинами, що мають істотне значення.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і          Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову  немає. 
   Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 10 квітня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький  

                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   Р.Д.Громік