ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року 
м. Київ
Справа №  927/1200/15 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. (головуючого), Жукова С.В., Огородніка К.М.,

за участю секретаря судового засідання : Громак В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Північного    апеляційного господарського суду від 23.01.2020
та ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019
у справі  № 927/1200/15
про банкрутство Бахмацького районного споживчого товариства,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Чернігівської області від 15.10.2015 у справі № 927/1200/15 боржника - Бахмацьке районне  споживче товариство  визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Рязанову С.М.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 у справі                № 927/1200/15 визнано грошові вимоги ОСОБА_1 в розмірі 46 265,07 грн., в тому числі 6 634,48 грн. заборгованості по зарплаті, 3 974,01 грн. вихідної допомоги, 2 009,33 грн. компенсації за невикористані відпустки та 33 647,25 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки та включено їх до реєстру вимог кредиторів боржника до 1 черги задоволення.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 17.09.2019 у даній справі, зокрема, визнано грошові вимоги ОСОБА_1 у розмірі 9 869,86 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 у справі                       № 927/1200/15 (суддя Фесюра М.В.) у задоволенні заяви  ОСОБА_1                               про визнання кредиторських вимог до боржника в розмірі 3 474,76 грн. відмовлено, а у визнанні решти кредиторських вимог ОСОБА_1 до боржника в розмірі 9 869,86 грн. провадження у справі закрито.

Постановою Північного    апеляційного господарського суду від 23.01.2020 у справі № 927/1200/15 (судді : Остапенко О.М., Копитова О.С., Сотніков С.В.) ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить  постанову  Північного    апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 у справі № 927/1200/15 скасувати, прийнявши нове, яким визнати кредиторські  його вимоги  до боржника на  суму 3 474,76 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями в частині відхилення кредиторських вимог у розмірі 3 474,76 грн. середнього заробітку за час затримки виплати 9 869,86 грн. за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій ст. 55 Конституції України, ст. ст. 44, 47, 116, 117,  ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Також, кредитор в касаційній скарзі зазначає, що судами обох інстанцій розглядаючи заяву кредитора ОСОБА_1 про визнання грошових вимог  не були враховані висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої палати Верховного Суду                        від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

У відзиві ліквідатор банкрута  арбітражний керуючий  Рязанова  С.М. просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі що прийняті з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням вимог законодавства. 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги,  заяви)  між суддями від 24.02.2020, що підтверджується витягом із протоколу, для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 у справі  № 927/1200/15 визначено колегію суддів у складі : Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Жукова С.В.,   Огородніка К.М.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду                                     від 25.05.2020 у справі у справі № 927/1200/15 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного    апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 ,  розгляд справи призначено на  17.06.2020  на 09:45 год. 

В судове засідання 17.06.2020  представники сторін не з`явилися  про час та місце розгляду даної справи повідомленні належним чином.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, доводи відзиву на касаційну скаргу,  колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не  підлягає задоволенню,  з наступних підстав. 

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, постановою Господарського суду Чернігівської області від 15.10.2015 у справі № 927/1200/15  боржника - Бахмацьке районне  споживче товариство  визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Рязанову С.М.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018 у справі                № 927/1200/15, яка набрала законної сили, визнано грошові вимоги                        ОСОБА_1 до боржника в розмірі  46 265,07 грн., а саме 6 634,48 грн. заборгованості по зарплаті, 3 974,01 грн. вихідної допомоги, 2 009,33 грн. компенсації за невикористані відпустки і  33 647,25 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки та включено їх до реєстру вимог кредиторів боржника до 1 черги задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та як вбачається із матеріалів справи, в зазначеній вище ухвалі місцевого господарського суду від 12.09.2018 встановлені обставини  щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи внаслідок визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, а також  встановлено невручення ліквідатором ОСОБА_1 трудової книжки (дублікату) внаслідок неправильних дій самого ліквідатора. При цьому, судом встановлено порушення строку видачі трудової книжки та визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки станом на 01.07.2018.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 17.09.2019 у справі  визнано грошові вимоги ОСОБА_1 у розмірі 9 869,86 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, в зазначеній ухвалі суду першої інстанції від 17.09.2019 , яка набрала законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 10.09.2019 отримав трудову книжку та кошти у розмірі, визначеному ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.09.2018.
Також, як вбачається із матеріалів справи, в  ухвалі від 17.09.2019,  встановлено, що ліквідатор вчинив передбачені законодавством дії по врученню трудової книжки (необхідність та порядок яких були зазначені в ухвалі суду першої інстанції від 12.09.2018)  лише 07.02.2019, а тому вимушеним прогулом встановлено період часу з 01.07.2018 по 07.02.2019. У вказаному періоді було 154 робочі дні, розмір середньоденного заробітку становить 64,09 грн.
Отже, як встановлено в ухвалі місцевого господарського суду  від 17.09.2019 остаточний розмір середнього заробітку встановлено в сумі 9 869,86  грн.,  за час вимушеного прогулу за  у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки  по 07.02.2019 включно. При цьому, на час постановлення ухвали від 17.09.2019,  судом було встановлено, що порушення є припиненими внаслідок виплати зарплати та видачі трудової книжки.
Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судами попередніх інстанцій, враховуючи положення ч. 4  ст.  75 ГПК України, встановлено, що зазначені вище обставини є преюдиційними для вирішення даного спору.
У листопаді 2019 ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про визнання кредиторських вимог, у якій з урахуванням заяви про збільшення грошових вимог від 03.12.2019, просив визнати грошові вимоги до боржника - Бахмацьке районне  споживче товариство   у загальному   розмірі 13 344,62 грн., а саме  9 869,86 грн., які визнані ухвалою суду першої інстанції  від 17.09.2019 у  справі та включені до реєстру вимог кредиторів  - 1 черги, і  3 474,76 грн. середнього заробітку за час затримки виплати 9 869,86 грн. за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних за період з 17.09.2019 по 03.12.2019, відповідно до  ст. ст.116,117,233 КЗпП України.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення  кредиторських вимог ОСОБА_1 до боржника у сумі 3 474,76 грн. - середнього заробітку за час затримки виплати 9 869,86 грн. за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних  за період з 17.09.2019  по 03.12.2019,  у зв`язку з тим, що кредитор нарахував середній заробіток за час затримки виплати  суми 9 869,86 грн., за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, яка визнана ухвалою суду від 17.09.2019, оскільки ця сума  не є заборгованістю по заробітній платі,  а є розміром відповідальності у вигляді середнього заробітку, який не входить до структури заробітної плати, а нарахування інфляційних втрат за час затримки виплат за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки не відповідає вимогам ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що кредитором-               ОСОБА_1 визначена  сума 3 474,76 грн. середнього заробітку за час затримки виплати 9 869,86 грн. за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних  за період з 17. 09.2019  по 03.12.2019, на час коли ОСОБА_1 вже було отримано трудову книжку, а тому  відсутнє таке порушення, як невидача трудової книжки.

Предметом розгляду у даній справі, зокрема,  є визнання та включення до реєстру вимог кредиторів боржника  грошових вимог кредитора ОСОБА_1 щодо виплати 3 474,76 грн. середнього заробітку за час затримки виплати 9 869,86 грн. за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних  нарахованих станом з 17. 09.2019  по   03.12.2019.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України  передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).
Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. 
Враховуючи, більш тривале порушення трудових прав заявника викликане невидачею трудової книжки, судом у спірних правовідносинах застосовується положення ст. 235 КЗпП України.

Така  правова позиція викладена у постанові Верховного суду України  № 6-2912цс16 від 18.01.2017, яка була врахована судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено                                        ст. 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої, заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. 
Крім того, структуру заробітної плати,  на підставі ст.2 Закону України "Про оплату праці", визначено у положенні Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).
Відповідно до п. 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. 
При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого, до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема при затримці видачі трудової книжки,  за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці", тобто стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, яка  також була врахована судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень.

Відтак, враховуючи вище наведене, встановлене судами попередніх інстанцій та огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Касаційний господарський суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій  про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про визнання   кредиторських  вимог до боржника в розмірі 3 474,76 грн. середнього заробітку за час затримки виплати 9 869,86 грн. за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних  за період з 17.09.2019 по 03.12.2019 у зв`язку з безпідставністю заявлених цих грошових вимог. 

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справах "Серявін та інші проти України" і "Трофимчук проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (довід). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені кредитором- ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору  у даній справі.

Доводи скаржника про не врахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, судом касаційної інстанції не приймаються, з огляду на наступне. 

Постанова Великої палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі                                          № 821/1083/17, прийнята за результатом перегляду касаційного перегляду постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2017, якою частково стягнуто на користь працівника середньомісячний заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при скороченні штату  у належному розмірі та зроблено висновок про те, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Проте,  у даній справі № 927/1200/15 судами  попередніх інстанцій, встановлено,  що на час нарахування ОСОБА_1 (колишнім працівником підприємства - боржника) середнього заробітку за час затримки виплати визнаної судом суми              за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних, у визначеному та заявленому розмірі, ОСОБА_1 вже було виплачено повну суму  заробітної плати та видано трудову  книжку, а нарахування  середнього заробітку за час затримки виплати визнаної судом суми за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних не передбачено чинним законодавством, зокрема                    ст. 117 КЗпП України.

Відтак,  висновки  судів  у даній справі № 927/1200/15, не доводять наявності неоднакового застосування судами норм матеріального, а саме ст. 117 КЗпП України, а свідчить лише про наявність у даній справі  та у  справі № 821/1083/17 різних істотних обставин, в залежності від яких і були постановлені судові рішення.
Таким чином, з урахуванням вище викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Північного    апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та   ухвала Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 у справі № 927/1200/15, в частині відхилення грошових вимог ОСОБА_1 в розмірі 3 474,76 грн. середнього заробітку за час затримки виплати 9 869,86 грн. за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, з урахуванням інфляційних, постановлені у відповідності  до фактичних обставин, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.
Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України  покладаються на  заявника касаційної скарги. 

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ : 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Північного    апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та   ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 у справі №927/1200/15 залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий, суддя                                                                Ткаченко Н.Г. 
                                                                 
Судді                                                                                           Жуков С.В.

                                                                                                    Огороднік К.М.