ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 червня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/1691/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:
від Одеської міської ради, м. Одеса - Юраш В.В. за довіреністю від 16.12.2019 року №215/вих-мр; 
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ - Кійко О.В. за ордером від 23.04.2020 року серія ВН № 1006529;
від Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса – не з`явився;
від ОСОБА_1 , м. Київ - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Одеської міської ради, м.Одеса та Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року, м. Одеса, головуючий суддя Мостепаненко Ю.І., судді Д`яченко Т.Г., Шаратов Ю.А., повний текст рішення складено та підписано 23.03.2020 року 
у справі № 916/1691/19
за позовом Одеської міської ради, м. Одеса
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача  ОСОБА_1 , м. Київ
про витребування майна з чужого володіння,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В червні 2019 року Одеська міська рада, м. Одеса звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ, в якій просила суд витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,0577 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер:           5110137500:52:020:0121, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1133985651101; витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,003 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер: 5110137500:52:020:0120, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1134189351101; а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Одеської міської ради № 4250-IV від 15.07.2005 року задоволено протест прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65исх05 на рішення Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ІІІ “Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва” та скасовано рішення Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ІІІ. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011 року у справі № 2-3801/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012 року, позов прокуратури Приморського районного суду міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 , Одеського міського управління земельних ресурсів задоволено: визнано недійсними свідоцтво про право власності на 14/100 дачної будівлі від 20.07.2000 року № 477 та державний акт на право приватної власності на землю від 25.10.2000 року № 4451, видані на ім`я ОСОБА_2 . Зазначені документи посвідчували право власності на об`єкти нерухомого майна, в тому числі й земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2013 року по справі № 2-3801/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.03.2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання недійсним рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року №4250-IV відмовлено. Таким чином, позивач вказує, що земельна ділянка площею 0,0607 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, - належить до земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Разом з тим, незважаючи на викладені обставини, в подальшому щодо вказаної земельної ділянки проводились реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на неї за фізичними особами, щодо поділу вказаної земельної ділянки та передачі її у статутний капітал відповідача. З огляду на викладене, враховуючи те, що Одеською міською радою рішення про передачу у власність або користування будь - яким юридичним або фізичним особам не приймалось, позивач вважає, що вказані земельні ділянки підлягають витребуванню на користь Одеської міської ради.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.09.2020 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ про залучення до участі у справі третьої особи; залучено ОСОБА_1 до участі у справі № 916/1691/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
23.09.2019 року до Господарського суду Одеської області від відповідача надійшла заява, відповідно до якої останній просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності, яка обґрунтована тим, що Одеська міська рада звернулась з позовом до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння з шістнадцятирічним пропущенням строку позовної давності, оскільки, майно, яке витребовує позивач, вибуло з його волі у 2000 року на підставі рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1936-XXIII та, на думку відповідача, строк звернення з віндикаційним позовом до суду сплив у 2003 році. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.10.2019 року справу №916/1691/19 призначено до колегіального розгляду, а ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.10.2019 року зазначеною колегією суддів справу № 916/1691/19 прийнято до колегіального розгляду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.02.2020 року задоволено заяву Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія” про вступ у справу третьої особи; залучено Дачно-будівельний кооператив “Нова Аркадія” до участі у справі № 916/1691/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі №916/1691/19 (головуючий суддя Мостепаненко Ю.І., судді Д`яченко Т.Г., Шаратов Ю.А.) у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду мотивоване тим, що як на момент укладення договорів щодо передачі спірних земельних ділянок у власність, так і на момент розгляду даної справи, рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ, на підставі якого спірну земельну ділянку було передано у власність первісному власнику-фізичній особі, скасовано не було та є чинним, з огляду на що, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка (ділянки) вибула з власності Одеської міської ради за її волевиявленням.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Одеська міська рада, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила суд рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, зробив акцент на чинності укладених правочинів, що, на думку Одеської міської ради, є помилковим, оскільки, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/13, від 21.11.2018 року у справі №674/31/15-ц, у постанові від 05.12.2018 року у справі № 522/2110/15, у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 910/8965/18, скаржник зазначає, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Окрім цього, скаржник зазначає, що відповідно до п. 2.15. постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов`язок повернення майна за цим правочином. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до ст. 387 - 390 або глави 83 Цивільного кодексу України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України.
Також скаржник зазначає, що ухвалюючи оскаржуване Одеською міською радою рішення, суд першої інстанції зробив неправильні та хибні висновки щодо чинності рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-XXIII, яким було передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 для дачного будівництва, а також не взяв до уваги інформацію Одеської міської ради, викладену у листі від 02.03.2020 року № 99/1-мр, де безпосередньо зазначено: «.... що дійсно рішенням Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-ІУ про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх05 скасовано рішення Одеської міської ради «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 для дачного будівництва. Зі змісту рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-ІУ вбачається, що у ньому допущена технічна (орфографічна) помилка щодо дати та номеру скасованого рішення, оскільки вірними реквізитами скасованого рішення Одеської міської ради є « 10.08.2000 року» та «№ 1536-XXIII» відповідно». Проте, під час розгляду справи по суті, коли були поставлені питання представникам відповідача та третім особам стосовно змісту рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-ІУ, то всі відповіли і одностайно пересвідчилися (у тому числі і судова колегія), що мова йдеться у вказаному рішенні про земельну ділянку загальною площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка була надана у приватну власність ОСОБА_2 і скасовано було саме це рішення міської ради про передачу останньому цієї ділянки у власність.
За твердженням скаржника, суд першої інстанції також проігнорував та не врахував інформацію департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради, яка відображена в листі від 01.07.2019 року № 2916-11.1-29, про те, що рішення міської ради від 10.09.2000 року за № 1936-ІІІ не зареєстровано, тобто рішення міської ради за такими реквізитами взагалі не існує. Таким чином, Одеська міська рада, задовольняючи протест прокурора, не могла скасувати взагалі неіснуюче рішення.
Враховуючи викладене, Одеська міська рада вважає, із посиланням на правову позицію, викладену у постанові ВГСУ від 26.04.2016 року по справі № 916/2129/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 522/2201/15, від 05.12.2018 року у справі № 522/2202/15, що воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише у таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, а тому, здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень передбачених законом, не може оцінюватися вираженням волі територіальної громади. Отже, з огляду на те, що спірний об`єкт вибув із володіння територіальної громади поза її волею, заявлення позову до добросовісного набувача про витребування майна у відповідності до ст. 388 Цивільного кодексу України є правомірним.
Стосовно Державного акту, суд першої інстанції дійшов висновку про можливу помилку у номері даного документу, виданого на ім`я ОСОБА_2 , проте скаржник вважає, що немає ніякої помилки, описки у реквізитах даного документу, так як серія І-ОД № НОМЕР_1 це реквізити самого бланку державного акту, виданого на ім`я Ульяницького А ОСОБА_3 , а № 4451 від 25.10.2000 року - це номер і дата його державної реєстрації.
Також за твердженням скаржника, суд першої інстанції не врахував обґрунтовані та змістовні посилання Одеської міської ради на правову позицію Верховного Суду (постанова у справі № 6-1376цс16 від 29.06.2016 року), в якій зазначено, що до спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція). Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Таким чином, витребування Одеською міською радою земельних ділянок, що були сформовані за рахунок земельної ділянки, яка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею, становить значний суспільний інтерес, оскільки територіальна громада м. Одеси не може реалізовувати свої правомочності власника та розпоряджатися землями, які в тому числі є матеріальною основою місцевого самоврядування, що приносить значну шкоду її правам та законним інтересам, як власника та унеможливлює їх ефективне відновлення. Витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідача забезпечить задоволення суспільних потреб у захисті права власності на землі, які вибули поза волею територіальної громади м. Одеси, а також які є матеріальною основою місцевого самоврядування та національним багатством України, що перебуває під особливою охороною держави.
Окрім іншого, скаржник в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: ст. 74, 75 Господарського процесуального кодексу України стосовно преюдиції. Так, суд першої інстанції досліджував рішення у справі № 916/200/19 за позовом Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , Одеської міської ради та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради», ТОВ «Посмітний», Коваленко О.В., ОСОБА_4 В ОСОБА_5 . про зобов`язання ТОВ «Украгродім ХК» не чинити перешкоди ДБК «Нова Аркадія» у користуванні земельними ділянками, які є предметом спору у справі № 916/1691/19, скасування запису про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав. Проте, визначення судами у справі № 916/200/19, що рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» скасовано не було та воно є чинним до теперішнього часу, не є фактом, а лише є оцінкою суду обставин справи, у зв`язку з чим не має преюдиційного значення для даної справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі №916/1691/19, справу призначено до судового розгляду.
Дачно-будівельний кооператив “Нова Аркадія”, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції також не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку, що, як на момент укладення договору дарування від 03.02.2005 року, так і на момент розгляду даної справи, рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ, скасовано не було та є чинним. Однак зазначені твердження не відповідають об`єктивній істині, оскільки дійсно у Рішенні Одеської міської ради № 4250-ІУ від 15.07.2005 року допущена технічна (орфографічна) помилка щодо дати та номеру скасованого рішення, однак це не змінює сутті рішення, оскільки наявні інші реквізити, які достеменно надають змогу встановити, яке саме рішення було скасовано. А саме, вказаним Рішенням було скасовано Рішення передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва. Тобто, прізвище та ініціали власника, площа та адреса земельної ділянки відповідають саме Рішенню Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ. Крім того, в матеріалах справи наявні докази, що Рішення від 10.09.2000 року № 1936-ХХІІІ Одеською міською радою не приймалось. Також, представником Одеської міської ради було доведено суду зміст листа від 02.03.2020 року № 99/1-мр Секретаря ради, яким підтверджувалось, що вірними реквізитами скасованого Рішення є « 10.08.2000 року» та «№1536- XXIII» відповідно. Таким чином, помилка у документі не має правовстановлюючої дії та не є підставою для зміни режиму права власності на спірні об`єкти нерухомого майна.
Скаржник також стверджує, що суд зауважував, що матеріали справи не містять доказів виправлення можливої описки або помилки у рішенні Приморського районного суду від 01.07.2011 року у справі № 2-3801/11 щодо номеру Державного акту на землю, яким визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю № 4451 від 25.10.2000 року, за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного, 9, виданого на ім`я Ульяницького А.В., однак, у рішенні Приморського районного суду від 01.07.2011 року у справі № 2- 3801/11 у номері Державного акту на право приватної власності на землю від 25.10.2000 року, не було допущено помилки, оскільки «№ 4451» є номером реєстрації земельної ділянки, а «І-ОД 012661» відповідає номеру бланку державного акту.
При цьому, рішенням Приморського районного суду від 01.07.2011 року у справі №2-3801/11 визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю № 4451 від 25.10.2000 року, за адресою: АДРЕСА_1 9, виданий на ім`я ОСОБА_2 , керуючись саме Рішенням Одеської міської ради № 4250-ІУ від 15.07.2005 року та протестом прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05. Таким чином, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , було скасовано вищевказаним рішенням суду, і саме ці зазначені обставини є преюдиційними в даному випадку.
Окрім того, Дачно-будівельний кооператив “Нова Аркадія”, м. Одеса зауважує, що господарським судом неправомірно застосовано ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, щодо визнання преюдиційними обставин, встановлених у рішенні по справі № 916/200/19 за позовом Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , Одеської міської ради та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради», ТОВ «Посмітний», Коваленко О.В.,  ОСОБА_4 В.М. про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» не чинити перешкоди Дачно-Будівельному кооперативу «Нова Аркадія» у користуванні земельною ділянкою площею 0,0577 га (кадастровий номер 5110137500:52:020:0121), та земельною ділянкою площею 0,003 га (кадастровий номер 5110137500:52:020:0120), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; скасування запису про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав. 
З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 917/1345/17, скаржник зазначає, що визначення судами у справі № 916/200/19 того, що рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ "Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва" скасовано не було та воно є чинним до теперішнього часу, не є фактом, а лише є оцінкою суду обставин іншої справи, у зв`язку з чим не має преюдиційного значення для даної справи.
При цьому, на думку скаржника, позивачем належними доказами було доведено, що право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку було скасовано на підставі рішення суду та рішення Одеської міської ради, правовстановлюючі документи визнані недійсними, тому подальші правочини щодо відчуження цього майна є недійсними, оскільки, в силу ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Щодо твердження відповідача про те, що спірні земельні ділянки вільні від забудови, та твердження, що нерухомість Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія» знаходиться в іншому місці, скаржник зазначає, що такі твердження не відповідають дійсності, оскільки по-перше, у Протесті прокурора від 27.04.2005 року, вказано, що перевіркою встановлено, що Одеською міською радою прийнято рішення про передачу і приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва. Приймаючи зазначене рішення, міська рада керувалась ст. 30 Земельного кодексу України (1990 року) тобто з урахуванням того, що на підставі розпорядження № 477 від 20.07.2000 року гр. Ульяницькому оформлено Свідоцтво про право власності на 14/100 будівель по вул. Посмітного, 9, ДБК «Нова Аркадія». В подальшому, Дачно-Будівельний кооператив «Нова Аркадія» на підставі технічного висновку щодо виділу об`єкта зареєструвала право власності на житловий будинок, площею 103,5 кв.м. за адресою, АДРЕСА_1 . По-друге, за замовленням Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія» було здійснено виїзд інженера на місце за адресою, м. Одеса, вул. Посмітного, 9, про що складено довідку, що на земельних ділянках площею 0,0577 га. кадастровий номер 5110137500:52:020:0121, та площею - 0,003 га кадастровий номер 5110137500:52:020:0120 розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що належить Дачно-Будівельному кооперативу «Нова Аркадія» з фотофіксацією об`єкта. Таким чином, спірні земельні ділянки зайнятті нерухомим майном, що належить Дачно-Будівельному кооперативу «Нова Аркадія», а тому Дачно-Будівельний кооператив «Нова Аркадія» має право користування цими ділянками для обслуговування свого будинку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19, об`єднано для спільного розгляду апеляційну скаргу Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса з апеляційною скаргою Одеської міської ради, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19.
29.04.2020 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м.Київ надійшов відзив на апеляційну скаргу Одеської міської ради, м. Одеса, в якому відповідач просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року по справі № 916/1691/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.
У відзиві відповідач зазначає, що у своїй апеляційній скарзі Одеська міська рада стверджує про нібито зроблені судом першої інстанції неправильні та хибні висновки щодо чинності рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року, за яким було передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва. В обґрунтування даного твердження позивач наголошує на тому, що судом не було взято до уваги інформацію про допущення технічної (орфографічної) помилки у рішенні № 4250-ІУ від 15.07.2005 року та відсутність зареєстрованого рішення з реквізитами № 1936-III від 10.09.2000 року, викладені у листах Секретаря Одеської міської ради № 99/1-мр від 02.03.2020 року та Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради № 2916-11.1-29 від 01.07.2019 року. Окрім того, рішення № 4250-ІУ від 15.07.2005 року приймалося позивачем на підставі протесту прокурора та ним було скасовано рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про відсутність волі територіальної громади міста Одеси в особі Позивача на відчуження цієї земельної ділянки. Проте на думку відповідача, такі твердження є хибними, оскільки, як достовірно було встановлено судом першої інстанції за результатом розгляду та дослідження наявних матеріалів даної справи, рішенням Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , вилучено із землекористування ДБК «Нова Аркадія» (за згодою ДБК) та передано у приватну власність гр. ОСОБА_2 для дачного будівництва.
Вказане рішення щодо розпорядження належною позивачу земельною ділянкою було прийнято ним у повній відповідності із вищезазначеними діючими на той час нормами Земельного кодексу України, тобто у спосіб та у межах передбачених законом повноважень.
На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_2 було видано позивачем Державний акт на право приватної власності на землю І-ОД № 012661 від 25.10.2000 року, який зареєстровано в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю за № 4451.
Таким чином, саме в результаті волевиявлення позивача щодо розпорядження належним йому на праві власності майном, яке було виражене у його рішенні № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року, ОСОБА_2 на законних підставах було набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва.
При цьому, Рішенням Одеської міської ради № 4250-IV від 15.07.2005 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року №7/1-65 исх-05» було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради № 1936-111 від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» та скасовано рішення Одеської міської ради № 1936-111 від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва». В свою чергу, жодних рішень Одеської міської ради чи будь-яких інших належних та допустимих доказів про внесення змін до рішення від 15.07.2005 року № 4250-IV чи виправлення можливої описки або помилки у ньому щодо дати та номеру скасованого рішення до моменту виявлення розбіжності в рішеннях не існувало. Вказане рішення з`явилося тільки після того, як відповідач вказав на розбіжності в номері та даті.
Відповідач наголошує, що зазначені в апеляційній скарзі листи позивача від 02.03.2020 року № 99/1-мр та від 01.07.2019 року № 2916-11.1-29 абсолютно обґрунтовано були відхилені судом першої інстанції, так як вони в будь-якому випадку не можуть бути належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження обставини можливого внесення змін чи виправлення можливої технічної (орфографічної) помилки в рішенні позивача № 4250-ІУ від 15.07.2005 року щодо дати та номеру скасованого рішення.
Окрім того, відповідач зауважує, що навіть поверхневий аналіз самого тексту наявного у матеріалах справи протесту прокурора від 27.04.2005 року № 7/1-65исх-05 виключає будь-яку навіть гіпотетично можливу помилку чи описку позивача у рішенні від 15.07.2005 року № 4250-IV, адже прокурор Одеської області у згадуваному протесті вимагав від позивача скасувати саме рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000 року №1936- ХХІІІ (текст протесту містить аж п`ять посилань саме на рішення від 10.09.2000 року №1936-ХХІІІ та жодного посилання на рішення від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ), що і було зроблено позивачем.
Також відповідач зауважує, що преюдиціальна для даної справи обставина щодо скасування рішенням позивача від 15.07.2005 року № 4250-IV саме рішення від 10.09.2000 року № 1936-ІІІ, а не рішення від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ, була також встановлена і в наявних у матеріалах даної справи додатковому рішенні Приморського районного суду міста Одеси від 16.04.2013 року та ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 20.03.2014 року по справі № 2-3801/11.
З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов абсолютно вірного висновку, що, як на момент укладення договору дарування від 03.02.2005 року, так і на момент розгляду даної справи, рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки скасовано не було та воно є чинним.
Щодо згадуваного позивачем в апеляційній скарзі листа Секретаря Одеської міської ради № 99/1-мр від 02.03.2020 року відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду із даною позовною заявою ще 18.06.2019 року, проте ним до позову не було додано такого доказу, як вищезазначений лист Секретаря Одеської міської ради, а також не було повідомлено суд про неможливість з об`єктивних причин подати до суду у встановлений законом строк такий доказ. Провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду 15.07.2019 року, підготовче провадження у справі закрито ухвалою суду 04.02.2020 року, розгляд справи по суті відбувся у судовому засіданні 10.02.2020 року, а про наявність відповідного доказу та його зміст позивачем було вперше зазначено лише в судовому засіданні 11.03.2020 року під час судових дебатів, тобто із значним пропущенням без поважних причин встановлених законом строків для подання доказів. За таких обставин, судом першої інстанції абсолютно вірно не було прийнято до уваги відповідний доказ.
Крім того, з листа Секретаря ради від 02.03.2020 року № 99/1-мр взагалі не вбачається жодної обґрунтованої підстави, з чого саме Секретаріат Одеської міської ради дійшов висновку про допущену технічну помилку в рішенні Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-IV. 
Щодо твердження Одеської міської ради в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у тому числі ст. 74, 75 Господарського процесуального кодексу України стосовно преюдиції, відповідач зазначає, що зі змісту судових рішень по справі № 916/200/19 слідує, що в обґрунтування заявлених позовних вимог Дачно-будівельний кооператив «Нова Аркадія» посилався на рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-IV, протест прокурора від 27.04.2005 року № 7/1-65исх-05, додаткове рішення Приморського районного суду міста Одеса від 16.04.2013 року у справі №2-3801/11 та з огляду на це стверджував про обставину скасування рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» і відповідно відновлення у нього права постійного користування даними земельними ділянками. Отже, встановлення судом обставини можливого скасування рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ входило до кола доказування предмета спору, а також дослідження і з`ясування судом заявлених Дачно-будівельним кооперативом «Нова Аркадія» підстав позову у справі № 916/200/19. Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.09.2019 року по справі № 916/200/19, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2019 року, у задоволенні позову було відмовлено повністю, а отже, відповідне рішення набрало законної сили.
Як встановлено господарськими судами в мотивувальних частинах рішень по справі №916/200/19, рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» скасовано не було та воно є чинним до теперішнього часу, оскільки рішенням Одеської міської ради № 4250-ІУ від 15.07.2005 року було скасовано рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ІІІ, при цьому в матеріалах справи відсутні докази стосовно внесення змін, виправлення можливої описки або помилки в рішенні Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-IV. Жодних доказів зворотного ні Дачно-будівельним кооперативом «Нова Аркадія», ні позивачем, як третьою особою по даній справі, до суду надано не було.
З огляду на наведене, за твердженням відповідача, суд першої інстанції по даній справі дійшов абсолютно обґрунтованого та законного висновку про те, що встановлені господарськими судами в межах справи № 916/200/19 обставини, зокрема щодо чинності рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року, в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційними для господарського суду під час розгляду даної справи, а тому не підлягають повторному доказуванню.
Стосовно твердження Одеської міської ради про нібито помилковість зробленого судом першої інстанції акценту на чинність укладених правочинів щодо спірних земельних ділянок, відповідач зауважує, що такі твердження позивача є надуманими та помилковими, адже судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позову не з підстав визнання правомірними укладених правочинів щодо спірних земельних ділянок, а з підстави встановлення судом обставини щодо вибуття спірних земельних ділянок з власності позивача за наявності його безпосередньої волі, що прямо відображена у його рішенні від 10.08.2000 року № 1536-XXIII та з огляду на норми ст. 330 та ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, що виключає можливість витребування позивачем спірних земельних ділянок у відповідача, як їх добросовісного набувача.
Абсолютно безпідставними, на думку відповідача, також є твердження позивача про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, керується припущеннями щодо дійсного номеру виданого позивачем ОСОБА_2 . Державного акту на право приватної власності на землю від 25.10.2000 року, який було визнано недійсним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01.07.2011 року у справі № 2-3801/11. Так, про дослідження та встановлення судом вищезазначеної обставини визнання недійсним Державного акту від 25.10.2000 року свідчить сам зміст оскаржуваного судового рішення, а сама дана обставина окремо не може бути підставою для задоволення судом позовних вимог по даній справі. Зокрема, скасування рішенням суду відповідного Державного акту не є доказом скасування рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва», в якому саме було виражено волю Позивача на відчуження належної йому земельної ділянки. Окрім того, на момент укладення із ОСОБА_6 договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року ОСОБА_2 був законним власником спірної земельної ділянки та мав усі необхідні правомочності розпоряджатися нею на свій власний розсуд, адже ніяких обмежень на її відчуження на той момент не існувало, а Державний акт на право приватної власності ОСОБА_2 від 25.10.2000 року на спірну земельну ділянку було визнано рішенням суду недійсним лише 01.07.2011 року. 
Що ж до наявності різних номерів даного Державного акту у наявних в матеріалах даної справи рішенні Приморського районного суду міста Одеси від 01.07.2011 року у справі № 2-3801/11 та витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5103432882016 від 07.10.2016 року, на думку відповідача, варто зазначити про відсутність в даному випадку жодної помилки, адже номер « 4451» є номером реєстрації державного акту в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю, а номер «І-ОД №012661» відповідає серії та номеру відповідного бланку державного акту, тобто обидва дані номери стосуються саме відповідного Державного акту від 25.10.2000 року.
Окрім викладеного, відповідач повністю не погоджується із твердженнями позивача, що судом першої інстанції протиправно не було враховано правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування до спірних правовідносин ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже суд першої інстанції, оцінивши зібрані та досліджені належним чином докази у даній справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов абсолютно обґрунтованого та законного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про витребування спірних земельних ділянок у відповідача, з огляду на те, що спірні земельні ділянки вибули із володіння позивача за його згодою, яка відображена у відповідному рішенні позивача від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва», що не було скасовано та є чинним до теперішнього часу.
Також, 29.04.2020 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м.Київ надійшов відзив на апеляційну скаргу Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса, в якому відповідач також просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року по справі № 916/1691/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса залишити без задоволення. Судовою колегією зазначений відзив долучено до матеріалів справи.
У вказаному відзиві, окрім того, що вже було зазначено у відзиві на апеляційну скаргу Одеської міської ради, відповідач додатково зауважує щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на обставини нібито розташування на спірних земельних ділянках належного йому на праві власності об`єкта нерухомого майна та наявності у нього права користування ним, варто зазначити, що дані обставини не входять до предмета доказування заявленого позивачем по даній справі віндикаційного позову. Більше того, дані обставини вже були предметом розгляду судової справи № 916/200/19, судовими рішеннями з якої скаржнику було відмовлено у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.
04.05.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 , м. Київ також надійшов відзив на апеляційні скарги Одеської міської ради, м. Одеса та Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м.Одеса, в якому третя особа просила суд рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року по справі № 916/1691/19 залишити без змін, а апеляційні скарги залишити без задоволення. Судовою колегією зазначений відзив долучено до матеріалів справи.
Доводи та мотиви, за якими третя особа на стороні відповідача не погоджується із доводами апеляційних скарг повністю відповідають доводам та мотивам відзивів на апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ.
25.05.2020 року електронною поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 , м. Київ надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи та її представника, яке судовою колегією було розглянуто та задоволено.
05.06.2020 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м.Київ надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначив, що судом першої інстанції заява останнього про застосування строку позовної давності правомірно не розглядалась, оскільки суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах через їх необґрунтованість. При цьому, відповідач зазначає, що позивач подав свої пояснення щодо пропущеного строку позовної давності поза межами підготовчого судового засідання та процесуального строку, встановленого судом для подання такого пояснення, тому на його думку, останні не повинні бути враховані під час розгляду справи, у випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позову, так як ці пояснення були подання до суду з порушенням вимог Господарського процесуального кодексу України.
Судовою колегією письмові пояснення відповідача були долучені до матеріалів справи.
12.06.2020 року електронною поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Одеської міської ради, м. Одеса також надійшли письмові пояснення щодо застосування строків позовної давності, в яких позивач зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача адвокатом Кійко О.В. бую подано заяву про застосування строків Позовної давності, у вказаній заяві адвокат Кійко О.В. посилається на правову позицію, що висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.08.2019 року у справі №925/366/18, відповідно до якої віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника, на індикаційні позови поширюється загальна позовна давність. За ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 Цивільного кодексу України. 
Позивач із такими посиланнями не згоден, оскільки по-перше, за ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої га апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Однак, дана постанова суду була остаточною, за результатами якої рішення Господарського суду Черкаської області від 29.10.2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 року у справі № 915/366/18 залишено без змін. Тобто не має ніякого нового роз, ляду даної справи.
По-друге, у постанові суду, а саме де висловлено позицію Верховного Суду, не має жодних таких посилань та аргументів, які висловлені адвокатом Кійко О.В.
По-третє, Одеська міська рада вважає, що посилання адвоката Кійко О.В. повинно було здійснюватись на правові позиції, які викладені принаймні в постановах Великої Палати Верховного Суду, а тому посилання на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.08.2019 року є необґрунтованим.
По-четверте, позивач зазначає, що за інформацією, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 17.10.2016 року приватний нотаріус Київського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 poку за № 86 та прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.10.2016 року № 31954454 зареєстрував за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 5110137500:52:020:0119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1060050751101 (за рахунок якої сформовані земельні ділянки, кадастровий номер: 5110137500:52:020:0121 та 5110137500:52:020:0120). При цьому, до договору дарування від 03.02.2005 року за № 86 повинен був бути обов`язково долучений державний акт від 25.10.2000 року серія та номер І-ОД 012661. Проте, така процедура не відбулась, що свідчить про незаконний та протиправний спосіб оформлення права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м АДРЕСА_1 .
Крім того, позивач зауважує, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/10615/17 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування вищевказаних земельних ділянок. Одеська міська рала приймала участь у даній справі. Проте, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 було залишено без розгляду. 18.06.2019 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено та скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року про залишення позову без розгляду, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 23.08.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси провадження у справі №522/10615/17 було закрито, у зв`язку із набуттям права власності на вказані земельні ділянки за Товариством з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ.
Таким чином, порушення права та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради відбулось 17.10.2016 року, що й стало підставою для звернення останньої у липні 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси, тобто в межах строків позовної давності.
Судовою колегією вказані письмові пояснення позивача також були долучені до матеріалів справи.
15.06.2020 року електронною поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке мотивовано введенням на усій території України карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” зі змінами та доповненнями.
В судовому засіданні, в якому оголошувалась перерва, представники Одеської міської ради, м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м.Київ підтримали доводи та заперечення щодо апеляційних скарг з мотивів, що викладені письмово, стосовно клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи просили залишити на розсуд суду.
Представники Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса та ОСОБА_1 , м. Київ в судове засідання не з`явились, при цьому у матеріалах справи наявне клопотання ОСОБА_1 , м. Київ про розгляд справи за відсутності його представника, яке судовою колегією було задоволено, а також клопотання Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса про відкладення розгляду справи.
Судовою колегією було розглянуто та відхилено вищезазначене клопотання третьої особи щодо відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки дійсно, наразі карантин, запроваджений на території України на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” зі змінами та доповненнями досі триває, проте були запроваджені певні заходи його послаблення, які в тому числі включають роботу міського та приміського транспорту, будь-які обмеження щодо проведення судових засідань в судах України наразі відсутні. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду явка сторін не визнавалась обов`язковою, одночасно з цим в клопотанні не зазначено будь-яких підстав для визнання обов`язкової явки представника третьої особи в судове засідання або наявності у нього додаткових доводів та заперечень щодо позовних вимог.
Крім того, ухвалами суду учасникам справи роз`яснювалась можливість подати суду клопотання про здійснення розгляду справи в режимі відеоконференції (в т.ч. поза межами суду), при цьому третя особа, за наявності бажання взяти участь у судовому засіданні та за відсутності можливості прибути до суду, мала можливість подати відповідне клопотання, чого останнім зроблено не було. 
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Крім того, судова колегія зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З урахуванням викладеного, та враховуючи необґрунтованість клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи на іншу дату, беручи до уваги, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, а затягування строку розгляду скарг в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційні скарги Одеської міської ради, м.Одеса та Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса не підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Рішенням Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» вилучено із землекористування Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія» (за згодою Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія») земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , та передано у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва.
На підставі рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012661 від 25.10.2000 року. 
03.02.2005 року між Ульяницьким А ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_7 В ОСОБА_8 (обдарований) було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Косаревою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 86, відповідно до п. 1 якого, дарувальник передав, а обдарований прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0607 га для дачного будівництва, яка розташована по АДРЕСА_1 (земельна ділянка), без змін її цільового призначення. Ця земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ОД № 012661, виданого Одеською міською радою. Цільове призначення земельної ділянки – для дачного будівництва. 
27.04.2005 року прокурором Одеської області старшим радником юстиції Шаховим В.Ф. було винесено протест № 7/1-65 исх-05 на рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ХХІІІ з вимогою скасувати, як незаконне рішення Одеської міської ради № 1936-ХХІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва». 
Протест прокурора мотивовано порушенням Одеською міською радою порядку передачі землі у власність фізичній особі.
Рішенням Одеської міської ради № 4250-ІV від 15.07.2005 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05» було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 . за адресою; АДРЕСА_1 для дачного будівництва» та скасовано рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_1 , для дачного будівництва».
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012 року у цивільній справі №2-3801/11, визнано недійсним свідоцтво про право власності на дачні будівлі від 20.07.2000 року № 477 на 14/100 дачної будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 та державний акт на право приватної власності на землю № 4451 від 25.10.2000 року, за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .
Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.03.2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання недійсним рішення сесії Одеської міської ради № 4250-IV від 15.07.2005 року відмовлено.
07.10.2016 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 15.09.2016 року, Управлінням Держгеокадастру в місті Одесі Одеської області проведено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , із присвоєнням їй кадастрового номера: 5110137500:52:020:0119. 
З наявного в матеріалах справи витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5103432882016 від 07.10.2016 року (т. 5 а.с. 23, 24) вбачається, що власником земельної ділянки, площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137500:52:020:0119, є ОСОБА_2 , документ, що є підставою для виникнення права власності – рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІ від 10.08.2000 року, документ, що посвідчує право – державний акт від 25.10.2000 року І-ОД 012661.
17.10.2016 року приватний нотаріус Київського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович - на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року за № 86 та прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.10.2016 року № 31954454, - зареєстрував за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 5110137500:52:020:0119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1060050751101.
Також, матеріали справи містять витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5103432882016вже від 25.10.2016 року (т. 1 а.с. 211-214), з якого вбачається що власником земельної ділянки, площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137500:52:020:0119, станом на 25.10.2016 року, є ОСОБА_6 , документ, що є підставою для виникнення права власності та документ, що посвідчує право – не зазначені.
18.11.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смекаліним С.О., та зареєстрованим в реєстрі за № 433, ОСОБА_6 продав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0607 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки – для індивідуального дачного будівництва. Кадастровий номер земельної ділянки 5110137500:52:020:0119. 
Того ж дня відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0607 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В подальшому, на підставі нотаріальної заяви ОСОБА_1 від 22.11.2016 року земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер 5110137500:52:020:0119 за адресою: АДРЕСА_1 , було поділено на дві земельні ділянки, одна площею 0,0577 га - кадастровий номер 5110137500:52:020:0121, друга - 0,003 га кадастровий номер 5110137500:52:020:0120.
Утворені в результаті поділу вищенаведені земельні ділянки 20.12.2016 року Управлінням Держгеокадастру в місті Одесі були зареєстровані в Державному земельному кадастрі, а право власності на них за ОСОБА_9 О ОСОБА_10 було зареєстровано в Державному реєстрі прав 27.12.2016 року згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятими державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» ОСОБА_11 Вікторівною (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 1133985651101 та 1134189351101).
Відповідно до Рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» від 17.10.2018 року, що оформлено Протоколом № 17/10 від 17.10.2018 року ОСОБА_9 О.І. вніс в Статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» земельну ділянку кадастровий номер 5110137500:52:020:0120, загальною площею 0,003 га та земельну ділянку кадастровий номер кадастровий номер 5110137500:52:020:0121, загальною площею 0,0577 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, в матеріалах справи наявний Акт № 17/10 від 17.10.2018 року оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», відповідно до якого гр. ОСОБА_12 І ОСОБА_13 вніс, а Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» прийняло земельну ділянку кадастровий номер 5110137500:52:020:0120, загальною площею 0,003 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та наявний Акт № 17/10-1 від 17.10.2018 року оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», відповідно до якого гр. ОСОБА_14 вніс, а Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» прийняло земельну ділянку кадастровий номер 5110137500:52:020:0121, загальною площею 0,0577 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
30.10.2018 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.10.2018 року № 43769563 та № 43770476 державним реєстратором Антоненко О.С. право власності на вищевказані земельні ділянки було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК».

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржниками в апеляційних скаргах, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За змістом ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
   Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В контексті зазначеної норми, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. 
Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
  Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері господарсько-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.
З аналізу вищезазначених норм, вбачається, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.
Так, в даному випадку позивач звернувся до суду з позовною вимогою про витребування майна (земельних ділянок) з чужого володіння.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Згідно з ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.
Відповідно до ст.ст. 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. 
Зокрема, ст. 387 Цивільного кодексу України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно вказаної статті Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
Ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.
Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).
Важливою умовою звернення   з віндикаційним позовом   є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України.
Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому, реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Отже, належним способом захисту права неволодіючого власника є саме віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. 
Право власника згідно з ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України). При цьому, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
У разі, якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову на підставі ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, при цьому, чинне законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами наявності у відчужувача за останнім договором у ряді цивільно-правових договорів, які укладалися щодо спірного майна, права на його відчуження.
Відтак, ст. 388 Цивільного кодексу України встановлено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, коли майно вибуло із володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18 зазначено, що згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України та положеннями процесуального законодавства особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Відповідно до ст. 80 Земельного Кодексу України, суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Відповідно до вимог ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Приписами ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
У відповідності до ст. 8 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.
Підпунктом 1 п. "а" ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, власні (самоврядні) повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. 
Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено правові засади права комунальної власності. 
Так, ч. 1 зазначеної статті встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". 
Так, як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» вилучено із землекористування Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія» (за згодою Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія») земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , та передано у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва.
На підставі вказаного рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012661 від 25.10.2000 року, зазначена інформація вказана у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5103432882016 від 07.10.2016 року, наданому Управлінням державної реєстрації Юридичного департаменту ОМР в межах реєстраційної справи № 1060050751101 (т. 5 а.с. 23, 24).
В подальшому, а саме 27.04.2005 року прокурором Одеської області старшим радником юстиції Шаховим В.Ф. було винесено протест № 7/1-65 исх-05 на рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ХХІІІ з вимогою скасувати, як незаконне рішення Одеської міської ради № 1936-ХХІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва». 
Протест прокурора мотивовано порушенням Одеською міською радою порядку передачі землі у власність фізичній особі.
Рішенням Одеської міської ради № 4250-ІV від 15.07.2005 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05» було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 . за адресою; АДРЕСА_1 для дачного будівництва» та скасовано рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_1 , для дачного будівництва».
Тобто, вказаним рішенням органу місцево самоврядування було скасовано саме рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року, а не рішення № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва», яке було підставою для передачі у власність ОСОБА_2 вищевказаної земельної ділянки.
Судова колегія зазначає, що як вірно вказав суд першої інстанції та відповідач у справі, в матеріалах справи відсутнє рішення Одеської міської ради від 10.09.2000 року №1936-ІІІ, а наявне рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ. Разом з тим, доказів внесення змін до рішення від 15.07.2005 року № 4250-ІV, чи виправлення можливої описки або помилки у ньому щодо дати та номеру скасованого рішення, в матеріалах даної господарської справи немає. Жодних доказів зворотного позивачем не надано.
При цьому, як вбачається із тексту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012 року у цивільній справі № 2-3801/11, судами досліджувалась обставина визнання недійсним рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-IV, яким було скасовано саме рішення Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ІІІ, а не рішення № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва», яке було підставою для передачі у власність ОСОБА_2 вищевказаної земельної ділянки.
Докази внесення виправлення можливої описки або помилки у рішеннях суду в межах справи № 2-3801/11 також відсутні.
З огляду на викладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що, як на момент укладення договорів, за якими земельна ділянка переходила до нових власників, так і на момент розгляду даної справи, рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ, скасовано не було та є чинним.
Вказане свідчить про те, що позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів у справі щодо того, що спірна земельна ділянка вибула із власності територіальної громади поза межами її волі, оскільки підстава такого вибуття, а саме, рішення 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ є чинним по теперішній час і позивачем у справі доказів зворотнього не надано.
При цьому, зазначені в апеляційній скарзі листи позивача від 02.03.2020 року № 99/1-мр та від 01.07.2019 року № 2916-11.1-29 не можуть бути належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження обставини можливого внесення змін чи виправлення можливої технічної (орфографічної) помилки в рішенні позивача № 4250-ІУ від 15.07.2005 року щодо дати та номеру скасованого рішення. 
До того ж вказані обставини були також встановлені господарськими судами під час розгляду справи № 916/200/19 за позовом Дачно-будівельного кооперативу «Нова Аркадія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , Одеської міської ради та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: КП “Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради”, ТОВ “Посмітний”, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» не чинити перешкоди Дачно-будівельному кооперативу «Нова Аркадія» у користуванні земельною ділянкою площею 0,0577 га (кадастровий номер 5110137500:52:020:0121), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» не чинити перешкоди Дачно-будівельному кооперативу «Нова Аркадія» у користуванні земельною ділянкою площею 0,003 га (кадастровий номер 5110137500:52:020:0120), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; скасування запису про право власності номер 28658558, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43769563 від 30.10.2018 року, прийнятого державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною КП “Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради” про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0577 га кадастровий номер 5110137500:52:020:0121, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 9 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК»; скасування запису про право власності номер 28659342, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43770476 від 30.10.2018 року, прийнятого державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною КП “Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради” про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,003 га кадастровий номер 5110137500:52:020:0120, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 9 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК»; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43769563 від 30.10.2018 року, прийняте державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною КП “Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради”; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43770476 від 30.10.2018 року, прийнятого державним реєстратором Антоненко Оксаною Сергіївною КП “Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради”.
Так, предметом розгляду у справі № 916/200/19 було зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» не чинити перешкоди Дачно-будівельному кооперативу «Нова Аркадія» у користуванні земельними ділянками площею 0,0577 га (кадастровий номер 5110137500:52:020:0121) та площею 0,003 га (кадастровий номер 5110137500:52:020:0120), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також скасування записів про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
При цьому, з тексту судових рішень у вказаній справі вбачається, що позивач обґрунтовував наявність права користування спірною земельною ділянкою тим, що рішенням Одеської міської ради № 4250-ІV від 15.07.2005 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05» було скасовано рішення Одеської міської ради за № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року, з огляду на що позивач вважав, що його право користування, яке припинялось скасованим рішенням відновилось. Тобто судами в межах справи № 916/200/19 фактично досліджувались обставини чинності/нечинності рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_1 для дачного будівництва».
Розглянувши вказані позовні вимоги господарськими судами, у рішеннях, які набрали законної сили, окрім іншого також було встановлено «Позивачем не було підтверджено жодними належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами обставини наявності у нього права постійного користування спірними земельними ділянками. В обґрунтування заявлених позовних вимог скаржник також посилався на рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-IV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65исх-05», протест прокурора від 27.04.2005 року № 7/1-65исх-05 та додаткове рішення Приморського районного суду міста Одеса від 16.04.2013 року у справі № 2-3801/11 та з огляду на це стверджував про обставину скасування рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва». Однак, з матеріалів справи вбачається, що рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва» скасовано не було та воно є чинним до теперішнього часу. Оскільки, 15.07.2005 рішенням Одеською міською радою № 4250-IV було скасовано рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ІІІ, при цьому в матеріалах справи відсутні докази, стосовно внесення змін, виправлення можливої описки або помилки в рішенні Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4250-IV. Жодних доказів зворотного ні Скаржником, ні Одеською міською радою, як третьою особою по даній справі, до суду надано не було. Отже, вищезазначене повністю спростовує твердження скаржника про нібито відновлення його права землекористування на земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , у зв`язку із скасуванням рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року №1536-ХХІІІ, яким було вирішено вилучити цю земельну ділянку із його землекористування.».
Судова колегія зазначає, що згідно з ч. 4, 7 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Тобто, з огляду на обставини, які входили у предмет доказування у справі №916/200/19 та на коло учасників, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлені судами у межах справи № 916/200/19 вищевказані обставини мають преюдиційне значення у вказаній справі. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Одеської міської ради про витребування земельних ділянок за кадастровими номерами: 5110137500:52:020:0121, площею 0,0577 га та №5110137500:52:020:0120, площею 0,003 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що спірні земельні ділянки вибули із володіння Одеської міської ради за її згодою, яка відображена у відповідному рішенні Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ “Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ”, що не було скасовано та є чинним до теперішнього часу.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та   у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява N 29979/04) було сформульовано висновки відповідно до яких Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
При цьому потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки")
Тобто, Одеська міська рада, як суб`єкт владних повноважень та орган, який наділений певними повноваженнями, проявивши належну обачність, а також з огляду на його обізнаність ще у 2005 році, про незаконність власного рішення, яким ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку, а також з огляду на прийняття радою рішення про скасування попереднього рішення, такий орган мав об`єктивну можливість самостійно виправити технічні описки та помилки у власному рішенні. При цьому, наявність таких помилок, невиправлених належним чином органом місцевого самоврядування протягом більш ніж 14 років, наразі не має вплавати на законні права та інтереси особи, яка є законним власником спірного майна, оскільки покладання на таку особу відповідальності за неналежне здійснення своїх повноважень органом є неприпустимим.
Крім того, судова колегія зауважує, що навіть у разі визнання рішення, яким було надано у власність фізичній особі земельну ділянку комунальної власності, скасованим на підставі рішення Одеської міської ради № 4250-ІV від 15.07.2005 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05», яка як вже встановлено має суттєві недоліки, які тривалий час так і не були виправлені суб`єктом його прийняття, то Одеська міська рада, як власник такої земельної ділянки та знаючи про своє порушене право ще у 2005 році, жодних дій щодо його захисту в межах визначеного законом строку позовної давності не вчиняла.
При цьому, у постанові від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16 (в аналогічних правовідносинах) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Зазначене також свідчить про зневажливе відношення позивача до своїх прав, обов`язків та законних інтересів, як органу місцевого самоврядування.
Що стосується визнання недійсним судовими рішеннями у справі № 2-3801/11, зокрема, Державного акту на право приватної власності на землю № 4451 від 25.10.2000 року, за адресою: АДРЕСА_1 9, виданий на ім`я ОСОБА_2 , то судова колегія зазначає, що по-перше, скасування рішенням суду відповідного Державного акту не є доказом скасування рішення Одеської міської ради від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , для дачного будівництва», в якому саме було виражено волю Позивача на відчуження належної йому земельної ділянки. Окрім того, на момент укладення із ОСОБА_6 договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року ОСОБА_2 був законним власником спірної земельної ділянки та мав усі необхідні правомочності розпоряджатися нею на свій власний розсуд, адже ніяких обмежень на її відчуження на той момент не існувало, а Державний акт на право приватної власності ОСОБА_2 від 25.10.2000 року на спірну земельну ділянку було визнано рішенням суду недійсним лише 01.07.2011 року. 
До того ж, в даному випадку позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду по захист його порушеного права в зв`язку із скасуванням вищезазначеного Державного акту. Так, за нормами ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).
Тобто, в якщо говорити про підставу для повернення земельних ділянок позивачу саме у зв`язку із визнання недійсним судовими рішеннями у справі № 2-3801/11, зокрема, Державного акту на право приватної власності на землю № 4451 від 25.10.2000 року, за адресою: АДРЕСА_1 9, виданий на ім`я ОСОБА_2 , то перебіг стоку позовної давності в даному випадку розпочався саме з моменту визнання недійсним такого державного акту, а саме з 21.06.2012 року (з моменту винесення ухвали Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012 року у цивільній справі №2-3801/11) та закінчився, відповідно, 21.06.2015 року.
Одеська міська рада була учасником вказаної справи та, відповідно знала про своє порушене право, проте в межах позовної давності до суду саме на підставі вказаних обставин також не зверталась.
При цьому, як вже зазначалось раніше, у постанові від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 (в аналогічних правовідносинах) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Також у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду, з метою забезпечення єдності судової практики, відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.
Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли   майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.
Тобто, в даному випадку основне значення для правильного вирішення справи в даному випадку має значення саме момент вибуття із власності позивача спірного майна, при цьому, таке вибуття пов`язується позивачем саме із прийняттям рішення Одеської міської ради № 4250-ІV від 15.07.2005 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05», яким було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 . за адресою; АДРЕСА_1 для дачного будівництва» та скасовано рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_1 , для дачного будівництва».
Разом з тим, як вже було встановлено раніше, вказане рішення має суттєві недоліки та невиправлені технічні помилки, що в свою чергу свідчить про відсутність належного доказу у справі того, що спірні земельні ділянки вибули із володіння Одеської міської ради поза її згодою, та саме з цих підстав позовні вимоги в даному випадку не підлягають задоволенню.
Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 “Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів” (із змінами і доповненнями) за змістом частини першої ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності – за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції, з чим погодилась колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, встановлено необґрунтованість позовних вимог Одеської міської ради, м. Одеса про витребування від Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгродім ХК”, м. Київ на користь територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради земельних ділянок, відповідно, у даному випадку позовна давність не застосовується до позовних вимог про витребування земельних ділянок з підстав скасування вищезазначених рішень суб`єкта владних повноважень. 
Що стосується доводів Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса, викладених в апеляційній скарзі, стосовно того, що спірні земельні ділянки зайняті нерухомим майном, що належать Дачно-Будівельному кооперативу «Нова Аркадія», а тому Дачно-Будівельний кооператив «Нова Аркадія» має право користування цими ділянками для обслуговування свого будинку, судова колегія зазначає, що вказані обставини не входять до предмета доказування заявленого позивачем по даній справі віндикаційного позову. Більше того, дані обставини вже були предметом розгляду судової справи № 916/200/19, судовими рішеннями з якої скаржнику було відмовлено у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.
Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги Одеської міської ради, м. Одеса та Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19 не підлягають задоволенню, а рішення суду Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Одеської міської ради, м. Одеса та Дачно-будівельного кооперативу “Нова Аркадія”, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі № 916/1691/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 15.06.2020 року. 
Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош