Номер провадження: 22-ц/813/1978/20 
Номер справи місцевого суду: 520/18726/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/18726/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
- відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», поданою представником - Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Луняченка В.О. о 12 годині 12 хвилині 20 серпня 2019 року, повний текст рішення складено 02 вересня 2019 року,
встановив:

    У листопаді 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК (далі – Банк) звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.04.2010 року в загальному розмірі – 12 438 грн..
Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 28.04.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі – 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Заяві.
При укладанні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. Договору відповідачка дала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
Згідно п.2.1.1.5.7 Договору власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту.
Овердрафт - короткостроковий кредит, який надається Барком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування (п. 1.1.1. 63 Договору).
Пунктом 1.1.3.2.4 Договору для Банку передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору.
Згідно п.п. 1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору зміни в Умови та правила надання банківських послуг вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання різних каналів зв`язку. 
На підставі п. 2.1.1.5.5 Договору відповідачка зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.
Пунктом 2.1.1.5.6 Договору передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за Договором Позичальник зобов`язаний на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди Банку.
Пунктом 2.1.1.12.1 Договору сторонами погоджено, що зобов`язання клієнта з повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальна заборгованість клієнта є борговими зобов`язаннями.
Згідно п. 2.1.1.12.2 Договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійсненні трати, за користування кредитом клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https//privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору.
У разі виникнення простроченого кредиту згідно п. 2.1.1.12.2.1. Договору клієнт сплачує Банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування.
При непогашені суми простроченого кредиту згідно п. 2.1.1.12.6.1. Договору на суму від 100 грн., клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https//privatbank.ua/kredity/. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. 
Банк свої обов`язки за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання в повному обсязі не виконував, у зв`язку з чим станом на 15.11.2018 р. виникла заборгованість у загальному розмірі – 12 438,71 грн., яка складається з: - заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом – 2 509,46 грн.; - заборгованість з нарахованої пені – 8 860,74 грн.; - штраф (фіксована складова) – 500,00 грн.; - штраф (процента складова) – 568,51 грн..
Відповідно до п. 1.1.7.11 Договору він діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про розірвання договору, він автоматично пролонгується на той же строк.
Пунктом 1.1.7.43 Договору сторони передбачили, що дія договору закінчується в момент закриття останнього рахунку/депозиту клієнта, відкритого в рамках Договору або підпадаючого під дію Договору, а також при закінченні використання послуг Банка, передбачених Договором. За наявної у клієнта в момент закриття останнього рахунку клієнта непогашеної заборгованості перед Банком по Договору, в тому числі по овердрафту, а також заборгованості по сплаті комісії перед Банком, дія Договору закінчується після повного погашення заборгованості.
Відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів Банку (а. с. 2 – 4).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.12.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (а. с. 40 – 41).
За клопотанням відповідача, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2019 року суд перейшов до розгляду справи з викликом учасників справи (а. с. 87).
Представник Банку у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача щодо можливості розгляду справи за відсутністю представника позивача.
Відповідач - ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши, що кредитний договір між ОСОБА_1 і Банком не укладався. Підтримали викладені у відзиві на позов доводи, з посиланням на висновки ВП ВС від 03.07.2019 року. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року відмовлено повністю у задоволенні вищезазначеного позову Банку.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підтвердження заявлених позовних вимог Банком надано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами, розрахунок заборгованості за кредитним договором, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
З наданого Банком розрахунку заборгованості її розмір станом на 15.11.2018 року становить – 12 438,71 грн., яка складається з: - нараховані відсотки за користування кредитом – 2 509,46 грн.; - нарахованої пені – 8 860,74 грн.; - штраф (фіксована сума) - 500 грн.; - штраф (процентна складова) - 568,51 грн.. 
Разом з тим, з Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана Анкета-заява взагалі не містить ніяких даних, які б свідчили про існування кредитних правовідносин між сторонами. 
Такі умови договору не можна вважати складовою кредитного договору. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13).
У матеріалах справи не міститься жодного доказу, що б підтверджував факт реального отримання Відповідачем грошових коштів в межах встановленого кредитним договором ліміту на платіжну картку.
Документами, які підтверджують факт надання коштів за кредитним договором, наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, мають бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність, зокрема, це можуть бути меморіальні ордери. Зазначена позиція чітко відображена в рішенні Вищого господарського суду України від 28.09.2011 року по справі 10/52 9 (щодо переліку документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують здійснення господарської операції).
Розрахунок заборгованості з 31.08.2015 року по 15.11.2018 року не є первинним документом, який підтверджує укладення між сторонами 28.04.2010 року договору на умовах, які вказані Банком у позовній заяві.
У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту.
Таким чином, Банком не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту. З розрахунку визначити розмір тіла кредиту, строки користування кредитом не можливо. Перевірити розмір нарахованих процентів та штрафних санкцій відповідачу також не є можливим. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.
При ухваленні рішення, суд враховує, що до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при ухваленні постанови від 14.06.2018 року у справі №364/737/17, предметом розгляду якої також було стягнення заборгованості за аналогічним кредитним договором.
Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
У вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені (а. с. 170 – 172 зворотна сторона). 
Банк в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Банку в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права, 
Апелянт вказує на помилковість висновку суду про недоведеність позовних вимог. Кредитний договір було укладено сторонами на підставі ст. 634 ЦК України. Підписавши Анкету-заяву, позичальник засвідчив, що він повністю згодний з умовами кредитування. Відповідач не оспорював укладення/не укладення кредитного договору, розрахунок заборгованості не спростував, неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором не спростував. Отже, доведеним є факт укладення між сторонами кредитного договору. 
ОСОБА_1 згідно наявного у справі повідомлення про вручення поштового відправлення отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги. Право надання відзиву проігнорував. Відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу не надійшов. 
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 274 ЦПК України дана справа відноситься до категорії малозначних.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без виклику її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позову Банку. 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з підставами обґрунтування судом першої інстанції висновків про відмову в позові – відсутність доказів про отримання грошових коштів на платіжну картку в межах встановленого ліміту, відсутність первинних бухгалтерських документів про надання кредиту в конкретному розмірі, не підтвердження укладання кредитного договору наданим Банком розрахунку. Висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 1054 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.
На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
28.04.2010 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та бажання отримати платіжну картку – Кредитка «УНІВЕРСАЛЬНА» з лімітом – 1 000,00 грн. (а. с. 12 – 12 зворотна сторона). Жодних умов щодо нарахування відсотків, пені та штрафу вказана Анкета-заява не містить.
Відповідно до підписаної ОСОБА_1 довідки про умови кредитування з використанням кредитки «УНІВЕРСАЛЬНА, 55 ДНІВ ЛЬГОТНОГО ПЕРІОДУ» базова ставка процентів становить – 2,5% у місяць, що становить 30% річних = 2,5% х 12 місяців. У вказаній довідці вказаний розмір пені за прострочення виконання зобов`язання та штрафів (а. с. 13).
У наданому Банком розрахунку вказано, що заборгованість ОСОБА_1  за вказаним кредитним договором станом на 15.11.2018 року становить у загальному розмірі – 12 438,71 грн., яка складається з: – заборгованість за нарахованими відсотками – 2 509,46 грн.; - заборгованість з нарахованої пені – 8 860,74 грн.; - штраф (фіксована складова) – 500,00 грн.; - штраф (процента складова) – 568,51 грн. (а. с. 8 – 11). 
Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).
За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Щодо вирішення спору між сторонами колегія суддів зазначає наступне.
Згідно вищевказаних анкети-заяви, довідки про умови кредитування з використанням кредитки «УНІВЕРСАЛЬНА, 55 ДНІВ ЛЬГОТНОГО ПЕРІОДУ»,наданого Банком розрахунку заборгованості (а. с. 8 – 11)  ОСОБА_1  отримав від Банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, ліміт якого змінювався Банком.  ОСОБА_1  користувався кредитом, частково його погашав. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором, відповідач порушив умови кредитного договору.
Вищевказані обставини спростовують доводи відповідача, викладені у відзиві на позов (а. с. 55 – 61) про те, що кредитний договір не було укладено. Враховуючи характер кредитних відносин між сторонами (встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок), колегія суддів також відхиляє доводи відповідача про відсутність у справі доказів надання коштів, яким може бути відповідний розрахунковий документ – меморіальний ордер, на підставі якого повинна була відбутися видача кредитних коштів позичальникові.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що між сторонами був укладений кредитний договір шляхом укладення договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Доводи апелянта про помилковість висновків суду про не укладення кредитного договору є обґрунтованими. 
Безпідставними є доводи відповідача про порушення прав споживача у зв`язку із порушенням процедури надання інформації про кредит, оскільки позичальник у такому випадку мав право розірвати кредитний договір протягом чотирнадцяти днів (ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Посилання Банку на застосування при цьому доданих до позову Умов та правил надання банківських послуг є хибними, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів і погоджувався з ними відповідач. Вказані висновки колегії суддів повністю узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов (а. с. 55 – 61, 129 – 133) про те, що він ніякі Умови та правила надання банківських послуг не підписував є обґрунтованими. Однак, застосування правових висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, як підстави для відмови у позові є неможливим у зв`язку з іншими, встановленими у даній справі обставинами (підписанням відповідачем інших документів щодо розміру відсотків).
Достовірно встановлено, що ОСОБА_1  підписав додану Банком до позову довідку про умови кредитування з використанням кредитки «УНІВЕРСАЛЬНА, 55 ДНІВ ЛЬГОТНОГО ПЕРІОДУ»(а. с. 13), в якій вказано базову ставку процентів у розмірі – 2,5% у місяць, що становить 30% річних = 2,5% х 12 місяців, тому необґрунтованими є доводи відповідача про те, що Банк в односторонньому порядку збільшив проценту ставку. Висновок суду про відсутність домовленості сторін кредитного договору щодо розміру процентів є помилковим. 
Разом з тим, вимоги Банку про стягнення заборгованості по нарахованим відсоткам у розмірі – 2 509,46 грн. не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до наявного у справі розрахунку заборгованості у стовпчику «Загальне сальдо за нарахованими відсотками» (а. с. 8 – 11) розмір заборгованості про процентам станом на 15.11.2018 року становить – 0,00 грн.. 
Щодо стягнення нарахованої пені та штрафу, які є похідними від стягнення тіла кредиту, відсотків, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до наявного у справі розрахунку (а. с. 8 – 11) у стовпчику «Загальне сальдо за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання» розмір заборгованості за нарахованою пенею станом на 15.11.2018 року становить – 389,35 грн.. 
У зв`язку з тим, що Банк не посилається на наявність заборгованості за тілом кредиту, заборгованість по відсоткам становить – 0,00 грн., колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення неустойки (пені та штрафів), яка сплачується у випадку порушення зобов`язання (ст. 549 ЦПК України), у будь-якому розмірі.
Таким чином, доводи апелянта щодо помилкового висновку суду про не укладення кредитного договору є обґрунтованими.
Доводи апелянта про необхідність задоволення позову Банку в повному обсязі, колегія суддів відхиляє, виходячи з вищевказаних встановлених по справі обставин щодо недоведеності розміру заборгованості. 
Таким чином, апеляційна скарга Банку є обґрунтованою частково, тільки в частині обґрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні позову, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
За правилами ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвело до помилкового обґрунтування рішення про відмову в задоволенні позову відсутністю доказів про отримання коштів, відсутністю первинних бухгалтерських документів про надання кредиту в конкретному розмірі, не підтвердження укладання кредитного договору, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову необхідно змінити за вищевказаного обґрунтування. 
В решті рішення необхідно залишити без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», подану представником - Криловою Оленою Леонідівною, - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року - змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові. 
В решті рішення – залишити без змін. 
   Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 
Судді: С. О. Погорєлова
О. М. Таварткіладзе