УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
4 травня 2020 року
м. Київ
справа № 613/482/17
провадження № 51-1411 ск 20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року щодо 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки с. Першотравневе Богодухівського району 
Харківської області 
та жительки АДРЕСА_1 , 
звільненої від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК), на підставі ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності. 
Короткий зміст вироку, оскарженого рішення та встановлені обставини
За вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин. 
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Суд визнав ОСОБА_6 винуватою у вчиненні за викладених у вироку обставин умисного легкого тілесного ушкодження. 
Як установив суд, 26 березня 2017 року близько 02:00 у приміщенні клубу на  АДРЕСА_2 ОСОБА_6 під час сварки завдала ОСОБА_4 чотирьох ударів кулаком в обличчя та підключичну ділянку, а також ударила ногою в стегно, заподіявши цим легких тілесних ушкоджень у вигляді синців та садна у ділянках повік лівого ока, підключичній, верхнього краю правої клубової кістки та вилиці зліва.
Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 19 грудня 2019 року скасував згаданий вирок і на підставі ч. 1 ст. 49 КК звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження – закрив згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_5 просить змінити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК ухвалу апеляційного суду і стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені останньою витрати на правову допомогу. На думку скаржника, апеляційний суд не дотримався ст. 419 вказаного Кодексу, адже при закритті кримінального провадження не вирішив зазначеного питання.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення в межах касаційної скарги, в якій не оспорюється правомірності скасування обвинувального вироку, звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на підставах, зазначених в ухвалі апеляційного суду.
Що стосується доводів скаржника про порушення судом апеляційної інстанції процесуального закону через нестягнення витрат на правову допомогу, то таку позицію не можна визнати прийнятною. 
Питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовано главою 8 КПК. Перелік видів указаних витрат міститься у ст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК. 
У силу закону витрати на правову допомогу є одним із видів процесуальних витрат. За правилами ч. 2 ст. 120 КПК витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе потерпілий.
Разом із цим, згідно з ч. 1 ст. 126 КПК питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку або ухвалою. Крім того, відповідно до ст. 124 цього Кодексу суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати у разі ухвалення обвинувального вироку. 
Водночас ч. 1 ст. 129 КПК передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. 
Таким чином, виходячи із законодавчих положень витрати з оплати допомоги представника потерпілої суд стягує з обвинуваченого при постановленні обвинувального вироку або ухвали про застосування згаданих заходів.
Однак у цьому провадженні вирок стосовно ОСОБА_6 було скасовано, а кримінальне провадження закрито. Тому суд апеляційної інстанції не мав правових підстав стягувати на користь потерпілої понесені процесуальні витрати, про що обґрунтовано зазначив у своєму рішенні, роз`яснивши також подальший порядок їх відшкодування.
Усупереч посиланням у касаційній скарзі зміст ухвали апеляційного суду не суперечить ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі захисника не міститься прийнятних й достатніх аргументів про допущення апеляційним судом істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкову зміну оспорюваного рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, отже, й необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження. 
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                              ОСОБА_3