Постанова  
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/1063/19
провадження № 61-16047св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого –	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – виконавчий комітет Чернігівської міської ради,
третя  особа –  Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року у складі судді Логвінової Т. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Онищенко О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Чернігівської міської ради, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради, виражене у формі пункту 3.1.1 рішення від 28 грудня 2018 року за № 664 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у виключенні з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій; зобов`язати виконавчий комітет Чернігівської міської ради у місячний строк з дня набрання рішення суду законної сили ухвалити рішення про виключення з числа службових житлових приміщень зазначеної квартири та надання її родині полковника ОСОБА_1 для постійного проживання, зі зняттям з квартирного обліку. 
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2018 року встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради, що виражене у формі пункту 3.5 від 17 травня 2018 року за № 214 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» відмовлено у виключенні з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій. Незважаючи на зазначене судове рішення, виконавчий комітет Чернігівської міської ради 28 грудня 2018 року прийняв рішення про відмову квартирно-експлуатаційному відділу міста Чернігова (далі – КЕВ м. Чернігова) у зміні статусу спірної службової квартири та закріплення її за сім`єю ОСОБА_1 , з посиланням на пункти 5.1, 5.2, 5.3 Положення про виключення з числа службових жилих приміщень в м. Чернігові. Позивач стверджував, що вказаним рішенням порушено його право на забезпечення постійним житлом, гарантоване Конституцією України та законами України.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради, виражене у формі пункту 3.1.1 рішення від 28 грудня 2018 року за № 664 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у виключенні з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій. Зобов`язано виконавчий комітет Чернігівської міської ради у місячний строк від набрання рішення суду законної сили ухвалити рішення про виключення з числа службових житлових приміщень квартири за адресою: АДРЕСА_1 та надання її родині полковника ОСОБА_1 , для постійного проживання, зі зняттям з квартирного обліку.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заявленого ОСОБА_1 позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі саме у спосіб, обраний позивачем, та такий засіб правового захисту є ефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.  
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Чернігівської міської ради залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції, дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У серпні 2019 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
 
Разом із указаною скаргою заявник подав клопотання про зупинення дії рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
– неповно встановили обставини, що мають важливе значення для правильного вирішення спору, та не надали належної оцінки всім наявним у справі доказам;
 
– безпідставно не залучили до участі у розгляді справи Міністерство оборони України, як власника спірної квартири;
 
– не врахували, що вчинення дій щодо зняття житлового приміщення з квартирного обліку є виключною компетенцією житлової комісії військової частини, яка зарахувала військовослужбовця на облік, або її правонаступника. Заявник не наділений такими повноваженнями;
 
– здійснили втручання у дискреційні повноваження органу державної влади та зобов`язали відповідача ухвалити рішення про виключення спірної квартири із числа службових житлових приміщень;
 
– не надали належну оцінку тому, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 призведе до порушення положень чинного законодавства України та прав інших громадян, які перебувають в черзі на отримання житла.
 
Відзиви на вказану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 29 серпня 2019 року касаційну скаргу виконавчого комітету Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою виконавчого комітету Чернігівської міської ради, витребувано матеріали цивільної справи № 750/1063/19 із Деснянського районного суду м. Чернігова, надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Цією ж ухвалою зупинено дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова             від 01 квітня 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
 
У вересні 2019 року матеріали справи № 750/1063/19  надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2020 року справу № 750/1063/19  призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України           (далі – ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій – без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи
 
Судамипопередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 березня 2016 року № 75 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла підприємствам, громадянам міста, видачу ордерів», полковнику Збройних Сил України Задерейку О. А. та його сім`ї (дружина, дитина) виділено службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 42,8 кв. м, без зняття з квартирного обліку.
 
Згідно з протоколом засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 22 листопада 2017 року № 748, затверджено список військовослужбовців, квартири яких пропонується виключити з числа службового житла Міністерства оборони України. У вказаному списку зазначено полковника ОСОБА_1 , якому комісією погоджено надати для постійного проживання із зняттям з квартирного обліку трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
 
Тобто, вказаним протоколом Міністерство оборони України прийняло рішення про те, що відсутня потреба у подальшому використанні, як службового житла житлового приміщення у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка має статус службової.
 
Пунктом 3.1.1 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 28 грудня 2018 року за № 664 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» відмовлено у виключенні з числа службових трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 42,8 кв. м, та закріпленні її за зареєстрованою і проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 . 
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2018 року у справі № 750/9700/18 позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Судом визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Чернігівської міської Ради, виражене у формі пункту 3.5. рішення від 17 травня 2018 року за № 214 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у виключенні з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій. Зобов`язано виконавчий комітет Чернігівської міської ради розглянути клопотання начальника КЕВ м. Чернігова щодо виключення квартири із числа службових і надання їй статусу квартири для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій, у відповідності та в порядку, передбаченому чинним законодавством та прийняти мотивоване рішення за наслідками його розгляду.
 
Вказаним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 листопада 2018 року встановлено, що пункт 3.5 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 травня 2018 року за № 214 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» було відмовлено у виключенні з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій.
 
Листом від 30 листопада 2017 року № 2634 начальником КЕВ м. Чернігова направлено пакет документів щодо виключення з числа службових трьох квартир та надання їм статусу квартир для постійного проживання, серед яких службова житлова квартира АДРЕСА_2 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій.
 
Листом від 19 грудня 2017 року № 1008 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки для дозволу на зміну статусу службових приміщень потрібно прожити в займаному житловому приміщенні 10 років. 
 
Листом начальника Чернігівського гарнізону генерал-майора ОСОБА_2 від 26 січня 2018 року № 230, за погодженням начальника КЕВ м. Чернігова підполковника Дмитренка О. В., повторно направлено на адресу Чернігівської міської ради клопотання стосовно винесення питання на розгляд виконавчого комітету Чернігівської міської ради та прийняття рішення про виключення одинадцяти квартир із числа службових і надання їм статусу квартир для постійного проживання, серед яких службова житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій.
 
Листом секретаря Чернігівської міської ради від 16 лютого 2018 року №1- 27/20-839 полковнику ОСОБА_1 було повторно відмовлено у виключенні службової квартири з числа службових за адресою: АДРЕСА_1 , та закріплення її за зареєстрованою і проживаючою у ній родиною полковника ОСОБА_1 , учасника бойових дій. Підставою для відмови зазначено, що в клопотанні КЕВ м. Чернігова про виключення даного житла з числа службових не достатньо мотивовано підстави його виключення із службового житла, а саме відсутності потреби у його подальшому використанні, та, оскільки Міністерство оборони України не ліквідовано, то вбачається і необхідність (потреба) подальшого використання квартири, як службового приміщення. 
 
Згідно з повідомленням відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 11 лютого 2019 року № 62 ОСОБА_1 отримав службову трикімнатну, житловою площею 42,8 кв. м, квартиру АДРЕСА_2 , згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради від 17 березня 2016 року № 75. Вислуга ОСОБА_1 – 26 років. Перебуває на квартирному обліку з 02 вересня 2015 року на загальних підставах за № 862 та в першочерговому списку, як учасник бойових дій за № 257, сім`єю з трьох осіб (він, дружина, дитина).    
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради, виражене у формі пункту 3.1.1 рішення від 28 грудня 2018 року за № 664 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у виключенні з числа службових житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , порушує його право на забезпечення постійним житлом, гарантоване Конституцією України та законами України.      
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
 
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням, грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що нимине було використано право на безоплатну приватизацію житла.
 
Згідно частиною першою статті 118 Житлового кодексу Української РСР (далі –               ЖК УРСР) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службового рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
 
Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
 
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної вмісті Ради народних депутатів.
Згідно з частиною другою пункту 11 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
 
Механізм та порядок виключення квартир із числа службових у Збройних Силах України регулюється також положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737.
 
Пунктом 2.2. зазначеної Інструкції передбачено, що всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Міністром оборони України. У подальшому житлове приміщення включається (виключається) до (із) числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженим з начальником відповідних територіальних квартирно - експлуатаційних управлінь.
 
Згідно з пунктом 3.5 Інструкції для включення (виключення) квартир до (із) числа службових на підставі наказу начальника гарнізону про ї визначення кількості службових жилих приміщень та жилих приміщень для постійного проживання в гарнізоні начальником гарнізону за погодженням з КЕВ (КЕЧ) району направляються листи до сільських, селищних, міських, районних у місті (у разі їх створення) рад (відповідних державних адміністрацій) про включення (виключення) квартири до (із) числа службових. До листа щодо виключення квартир із числа службових обов`язково додається відповідний протокол засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних сил України.
 
Відповідно до абзацу 16 підпункту 3.3 цієї Інструкції рішення (пропозиції) комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних сил України є остаточними для начальника гарнізону, керівника квартирно - експлуатаційного органу, голови гарнізонної житлової комісії та командира військової частини.
 
Згідно з абзацом 4, 5 підпункту 3.5 цієї ж Інструкції для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї.
Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в Збройних силах України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з квартирного обліку.
 
Згідно з абзацом 7 підпункту 3.5 та частини першої абзацу 8 підпункту 3.5 наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (із змінами) питання виключення квартир з числа службових на засіданнях Комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних сил України слід розглядати за такими критеріями: для військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі не менше 20 календарних років.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що вимоги заявленого ОСОБА_1 позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачем.  
 
При цьому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови, визначені Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, для виключення квартири позивача з числа службових дотримані, а саме: полковник ОСОБА_1 станом на 01 вересня 2018 року має вислугу в Збройних Силах України 27 років 01 місяць; перебуває в загальній черзі на покращення житлових умов Чернігівського гарнізону (м. Чернігів) з 02 вересня 2015 року, на першочерговій з 02 вересня 2015 року, як учасник бойових дій, АТО; житлова квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає родина полковника ОСОБА_1 з трьох  осіб – відповідає нормам законодавства, встановленим для населеного пункту (м. Чернігів); позивач не отримував інше житло під час проходження ним служби, тому оскаржуване рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради в частині щодо відмови у задоволенні клопотання КЕВ м. Чернігова про виключення з числа службових житлової квартири, у якій проживає позивач, є незаконним та підлягає скасуванню.
 
Доводи касаційної скарги про те, що вчинення дій щодо зняття житлового приміщення з квартирного обліку є виключною компетенцією житлової комісії військової частини, яка зарахувала військовослужбовця на облік, або її правонаступника, а відповідач не наділений такими повноваженнями, Верховний Суд відхиляє, оскільки згідно з частиною другою пункту 11 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
 
Аргументи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій здійснили втручання у дискреційні повноваження органу державної влади та зобов`язали відповідача ухвалити рішення про виключення спірної квартири із числа службових житлових приміщень, Верховний Суд відхиляє, з огляду на таке.
 
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, орган державної влади чи місцевого самоврядування має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
 
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами цій справі, всі умови,визначені Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, для виключення квартири позивача з числа службових, дотримані, тому у відповідача не було вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Отже зазначені повноваження відповідача не можна віднести до дискреційних.
 
Крім того, ОСОБА_1 , як особа, права якого були порушені, не мав іншої можливості, ніж звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, тобто, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у цього органу за законом не існує, тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, мав повне право зобов`язати відповідача вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.
 
Доводи касаційної скарги про те, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 призведе до порушення прав інших громадян, які перебувають в черзі на отримання житла,є безпідставними, оскільки вказане питання не є предметом розгляду у даній цивільній справі.
 
Аргументи заявника про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не залучили до участі у розгляді справи Міністерство оборони України, як власника спірної квартири, Верховний Суд відхиляє, оскільки КЕВ м. Чернігова, який був залучений до участі у справі, як третя особа, відповідно до підпункту 3.10 пункту 3 Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова від 26 квітня 2019 року № 50 представляє інтереси Міністерства оборони України щодо питань житлового фонду, тому залучати останнього немає підстав. Крім того, виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що законом визначений інший, ніж ухвалення судового рішення, порядок виключення квартири з числа службових, не ґрунтуються на законі, оскільки ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Тому позивач як особа, права якої порушені, не мав іншої можливості, ніж звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи                       (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява   № 63566/00).
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29—30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду – без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Щодо поновлення дії оскаржуваних судових рішень 
 
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки дія оскаржуваних судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій зупинено ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, то така дія, з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом, підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу виконавчого комітету Чернігівської міської ради залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 24 липня 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,              є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	А. С. Олійник      	
 	С. О. Погрібний      	
 	В. В. Яремко