ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3047/20 Справа № 185/770/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 43 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою    ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якій просить, з урахуванням уточнень, усунути їй перешкоди в користуванні квартирою по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із квартири АДРЕСА_2 .
Позов мотивовано тим, що з 1984 року по 1995 рік рідний брат позивача – ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В квітні 1990 року ОСОБА_4 отримав службову квартиру АДРЕСА_2 , яка відносилася до квартир державного житлового фонду та перебувала на балансі Павлоградської міської Ради народних депутатів. У 1995 році шлюб між ОСОБА_4 та відповідачем був розірваний, проте відповідач продовжувала проживати у зазначеній квартирі. Згідно свідоцтва про право на спадщину позивач прийняла спадщину після смерті свого брата ОСОБА_4 , яка складається з квартири АДРЕСА_2 . Однак користуватися та розпоряджатися своїм майном позивач не в змозі, оскільки в цій квартирі продовжує проживати відповідач.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року позов задоволено та ухвалено визнати ОСОБА_1 такою що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 ; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка спільно з власником квартири не проживає, спільним побутом не пов`язана, не є членом сім`ї власника квартири, договорів щодо проживання відповідача у квартирі між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та № 1-99, виданого 19.02.2018 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Заєць М.В. (а.с.16).
Згідно відповіді виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 12.02.2019 року, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 07.05.1990 та знята за рішенням суду 31.07.2018. (а.с.23). При цьому, постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 185/4884/16-ц, рішення на підставі якого відповідача знято з реєстрації – скасовано (а.с.10-14).
Таким чином, на момент розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 має право користування квартирою АДРЕСА_2 , оскільки рішення суду, яким її було позбавлено такого права скасовано.
Задовольняючи позов, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачка спільно з власником квартири не проживає, спільним побутом не пов`язана, не є членом сім`ї власника квартири, договорів щодо проживання відповідача у квартирі між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивачем доведено, що їй належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України №6-158цс14.
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач не є членом сім`ї позивачки ОСОБА_2 яка успадкувала квартиру після смерті свого брата.
Виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.
Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника.
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Встановивши, що відповідачка по справі була вселена у спірну квартиру зі згоди попереднього власника, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачка спільно з власником квартири не проживає, спільним побутом не пов`язана, не є членом сім`ї власника квартири, договорів щодо проживання відповідача у квартирі між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню.
Доводи апелянта в скарзі про те, що після розірвання шлюбу вона та її колишній чоловік продовжували проживати однією сім`єю, а після того, як ОСОБА_5 виїхав до своєї матері та до моменту його смерті, він не заперечував, що вона проживає у спірній квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки право власності є непорушним, тоді як відповідач проживанням у квартирі, яка йому не належить порушує право позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, що є недопустимим.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, сплачений апелянтом судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко