ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5014/20 Справа № 185/4066/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 53

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Українська залізниця” про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, матеріальної допомоги, оплати простоїв та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 квітня 2019 року представник позивача — ОСОБА_2 надіслав на адресу суду засобами поштового зв`язку позовну заяву до Акціонерного товариства “Українська залізниця”, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, оплату простоїв, матеріальну допомогу та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України у сумі 14252,54 грн, стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за період затримки з 18 липня 2017 року по 26 квітня 2019 року у розмірі 123156,45 грн та донарахувати по день фактичного розрахунку.
Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2017 року позивач була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення позивача їй були нарахована відповідачем грошова сума у розмірі 14252,54 грн (компенсація за невикористану щорічну відпустку – 11350,56 грн, оплата простоїв – 577,74 грн, матеріальна допомога - 107,65 грн, вихідна допомога - 5667,43 грн). Станом на день подачі позову до суду, виплати, що належать позивачу від відповідача не виплачені. Такі дії відповідача є незаконними відповідно до ст..47, 116 КЗпП України. Дії відповідача по несвоєчасній виплаті нарахувань при звільненні є протиправними, тому що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки у діючих законах немає будь-якого переліку підстав для затримки заробітної плати, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягнення сума середнього заробітку за період затримки з 18липня 2017 року по 26 ківітня 2019 року, що складає 647 днів, у розмірі 123156,45 грн на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України.
Рішенням Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб за липень 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась. Матеріали справи не містять копії наказу про звільнення позивача, доказів нарахування при звільненні вихідної допомоги, матеріальної допомоги, оплати простоїв, компенсації за невикористану щорічну відпустку, їх розміру, доказів кількості днів невикористаної відпустки. Матеріали справи не містять доказів досудового звернення позивача до роботодавця щодо нарахування вказаних сум, які входять до структури заробітної плати, таких вимог до суду не заявлено також.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що трудовою книжкою, виданою 15 серпня 2005 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з 10 серпня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала в структурному підрозділі “Донецька дирекція залізничних перевезень” регіональної філії “Донецька залізниця” Публічного акціонерного товариства “Укрзалізниця” старшим ревізором сектору з контролю за фінансово-господарською діяльністю відділу контролю та внутрішнього аудиту за переведенням з Управління ДП «Донецька залізниця» згідно наказу №337/ДН-лс від 09 серпня 2016 року, наказом № 11272/ДН-ОС від 17 липня 2017 року позивача звільнено у зв`язку зі скороченням штату згідно п. 1 ст.40 КЗпП України (а.с.10-15).
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 р. № 938 змінено тип публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство “Українська залізниця”.
Згідно наказу структурного підрозділу “Донецька дирекція залізничних перевезень” регіональної філії “Донецька залізниця” Публічного акціонерного товариства “Укрзалізниця” від 03 січня 2017 року №1/ДН-в-т, ОСОБА_1 надано відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років з 10 січня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд обґрунтовано виходив з того, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб за липень 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась. Матеріали справи не містять копії наказу про звільнення позивача, доказів нарахування при звільненні вихідної допомоги, матеріальної допомоги, оплати простоїв, компенсації за невикористану щорічну відпустку, їх розміру, доказів кількості днів невикористаної відпустки. Матеріали справи не містять доказів досудового звернення позивача до роботодавця щодо нарахування вказаних сум, які входять до структури заробітної плати, таких вимог до суду не заявлено також.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно зі статтею 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Зважаючи на вимоги позивача – виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 Цивільного кодексу України (далі–ЦК України) передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила – це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».
Вказане відповідає позиції колегії Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18).
Таким чином, заявляючи вимогу про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, матеріальної допомоги, оплати простоїв та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач не надав суду належних доказів по справі.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки. 
Встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко