ПОСТАНОВА
Іменем України

10 квітня 2020 року 
Київ
справа №814/3645/15
адміністративне провадження №К/9901/24898/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області
на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року (головуючий суддя - Марич Є.В.)
та на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року (колегія суддів: головуючий суддя - Крусян А.В., судді - Вербицька Н.В., Джабурія О.В.)
у справі №814/3645/15
за позовом  ОСОБА_1 
до державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області 
про скасування податкового повідомлення - рішення, 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення - рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення контролюючим органом прийнято безпідставно оскільки, анульована частина заборгованості за кредитним договором у вигляді штрафу та пені, нарахованих за несвоєчасне виконання зобов`язань, не може вважатись його доходом (додатковим благом) у розумінні норм податкового законодавства.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року,  адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 01.09.2015 року №0005501701;

- присуджено на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 487, 20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області.  

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що пеня та штрафи за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, нараховані банком відповідно до умов договору та анульовані за його рішенням, не є доходом платника податків в розумінні Податкового кодексу України, що підлягає оподаткуванню.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначив, що податковим законодавством прямо передбачено обов`язок платника відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку, що протиправно не було здійснено позивачем.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову невиїзну  перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати податку на доходи з фізичних осіб за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складено акт від 24.07.2015 №217/14-05-17-01/ 3114222739 від 24.07.2015 (далі - Акт перевірки).

Згідно висновків Акту перевірки, відповідач встановив порушення позивачем вимог:

- п.п. 49.18.4 п. 49.18. ст. 49, п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України, а саме неподання декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік;

- абз. д, пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування в сумі 4 183, 42 грн за 2013 рік.

На підставі Акта перевірки, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.09.2015 №0005501701, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем в сумі 4 183, 42 грн та штрафних санкцій на суму 1 215, 86 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України (тут і надалі у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України) регулює   відносини,   що виникають у сфері справляння податків і зборів,  зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів,  що справляються в  Україні, та  порядок їх адміністрування,  платників податків та зборів,  їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і  обов`язки  їх  посадових  осіб  під  час здійснення податкового контролю,  а  також  відповідальність  за  порушення   податкового законодавства. 

Відповідно до підпункту  14.1.47 пункту 14.1 статті  14 ПК України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Згідно з підпунктом  14.1.54 пункту  14.1 статті  14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України.

Пунктом 164.1 статті 164 ПК України встановлено, що базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом  164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу), зокрема у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації (Абзац  «д» підпункту  164.2.17 пункту  164.2 статті  164 ПК України).

Підпунктом  165.1.49 пункту  165.1 статті  165 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються інші доходи, які згідно з цим Кодексом не включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові  відносини  (цивільні  відносини),  засновані на юридичній рівності,  вільному  волевиявленні,  майновій   самостійності   їх учасників. 

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (тут і надалі у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами (ч. 1 ст. 536 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини другої статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання;

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Частиною першою статті 605 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Боржник (платник податків), який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку. 

Анульовані (прощені) пеня, штраф чи підвищені відсотки (за прострочення платежу) не є доходом платника податку, а відповідно і не є об`єктом оподаткування податком з доходу фізичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2007  між позивачем (Позичальник) та ВАТ КМ "Надра" (Банк) укладено кредитний договір №08/06/07/980К-778, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 14 900 грн  строком  до 15.06.2010.

В зв`язку з невиконанням Позичальником своїх договірних зобов`язань за наведеним вище кредитним договором Банк звернувся з позовом до Шевченківського районного суду м. Києва. 

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» 17 594 грн 71 коп., витрати по сплаті судового збору у сумі 175 грн 95 коп., витрати по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у сумі 120 грн 00 коп., а всього підлягає стягненню 17 890 грн 66 коп. На виконання зазначеного рішення, Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-7913/10 від 21.03.2014 на загальну суму 17 594, 71 грн. 

18 листопада 2013 року Центральним ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №45469969 (арк. с. 21).

18 листопада 2013 року позивачем було виконано зобов`язання перед банком в повному обсязі, про що свідчить лист банка №3295 від 26.11.2014 та постанова Центрального ВДВС від 01.12.2014 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним та фактичним виконанням рішення.

18.11.2015 між позивачем (Позичальник) та ВАТ КМ "Надра" (Банк)  укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 27.06.2007 року №08/06/07 980 К-809, згідно якої позивачу анульовано (прощено) штрафні санкції/пеню в сумі              25 957, 79 грн за умови виконання позичальником протягом дня обов`язку щодо погашення частини заборгованості за тілом кредиту та за нарахованими/простроченими відсотками нарахованими/простроченими комісіями (за наявності) в розмірі 10 883, 06 грн.

На виконання умов додаткової угоди, згідно квитанції від 18.11.2015 Позичальник сплатив на користь Банку кошти у сумі  10 883, 06 грн.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність оскаржуваного податкового повідомленняз- рішення контролюючого органу, оскільки анульована банком сума заборгованості, а саме штрафи та пені не є доходом платника податків, який підлягає оподаткуванню у розумінні Податкового кодексу України.

Доводи касаційної скарги податкового органу зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, контролюючим органом не зазначено. Скаржником у касаційній скарзі наводяться доводи, аналогічні тим, які були предметом розгляду судами попередніх інстанцій та спростовані ними.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                І. А. Гончарова

Судді                                                                                        І. Я. Олендер

                                                                                    Р. Ф. Ханова