ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" квітня 2020 р.           Справа№ 910/10471/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Чорногуза М.Г. 
 
за участю:
секретаря судового засідання: Гузир І.А.,
представників сторін:
від позивача:      Волощук П.Ю.,
від відповідача:  Мицько Р.М., 
розглянувши апеляційну скаргу 
Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз"
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 (повний текст складено 10.12.2019)
у справі № 910/10471/19 (суддя Марченко О.В.)
за позовом          Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз"
до                    Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",
про                    визнання недійсним одностороннього правочину,

В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/10471/19 відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" (далі - Товариство) до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія) про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.07.2019 №39-4717/1.17-19 (далі - Заява).
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що: матеріали справи не містять доказів неможливості зарахування зустрічних вимог, зазначених у Заяві Компанії, як і доказів оспорювання позивачем змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 №13-259-ВТВ; Заява підписана належним чином уповноваженою на те особою, а тому підстави для визнання її недійсною відсутні.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Євсікова О.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз", розгляд справи призначено на 12.02.2020.
У судовому засіданні 12.02.2020 оголошено перерву до 04.03.2020.
У судовому засіданні 04.03.2020 оголошено перерву до 11.03.2020.
Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу суддів від 10.03.2020 сформовано новий склад колегії суддів: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Чорногуз М.Г. у зв`язку з перебуванням судді Агрикової О.В. у відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2020 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/10471/19 до провадження у визначеному складі суду, розгляд апеляційної скарги у справі №910/10471/19 призначено на 11.03.2020.
У судовому засіданні 11.03.2020 оголошено перерву до 30.03.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 повідомлено учасників справи №910/10471/19, що розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/10471/19 не відбудеться 30.03.2020; розгляд справи призначено на 27.04.2020.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що позивач не визнає обов`язку зі сплати заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 №13-259-ВТВ у розмірі 348.494.542,60 грн, вказана заборгованість є спірною, а її наявність є предметом розгляду  судової справи №914/1974/17.
У відзиві від 20.01.2020 на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.
В судовому засіданні 27.04.2020 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити  апеляційну скаргу.
Представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив у задоволенні  апеляційної скарги відмовити повністю.
Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 30.07.2019 Товариство отримало Заяву Компанії про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій відповідач зазначив таке:
- Компанія має заборгованість перед позивачем, а саме:
• постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017 у справі №914/3703/15 стягнуто з Компанії на користь Товариства 27.701.984,11 грн заборгованості та 29.634,53 грн судового збору, 9.936,18 грн судового збору за подання касаційної скарги, всього: 27.741.554,82 грн;
• постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18 стягнуто з Компанії на користь Товариства 3.841.431,71 грн боргу, 57.621,48 грн судового збору за подання позовної заяви та 86.432,22 грн судового збору за подання апеляційної скарги, всього 3.985.485,41 грн;
• постановою Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №914/162/14 стягнуто з Компанії на користь Товариства 2.436,00 грн судового збору за подання касаційної скарги;
- водночас Товариство має грошові зобов`язання перед Компанією з оплати поставленого на підставі договору купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 №13-259-ВТВ у сумі 348.494.542,60 грн;
- керуючись статтею 601 ЦК України відповідач заявив про:
• часткове припинення зобов`язання Компанії перед Товариством у сумі 19.790.124,29 грн безспірної заборгованості згідно з постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017 у справі №914/3703/15 (за вирахуванням суми 7.911.859,82 грн, на яку Товариство оформило правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.03.2018 №Lv007.2-СЛ-3045-0318, що оскаржується в судовому порядку);
• повне припинення зобов`язання Компанії перед Товариством у сумі 29.634,53 грн з оплати судового збору на підставі постанови Вищого господарського суду України від 09.11.2017 у справі №914/3703/15;
• повне припинення зобов`язання Компанії перед Товариством у сумі 9.936,18 грн з оплати судового збору за розгляд касаційної скарги на підставі постанови Вищого господарського суду України від 09.11.2017 у справі №914/3703/15;
• повне припинення зобов`язання Компанії перед Товариством у сумі 3.841.431,71 грн з оплати боргу на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18;
• повне припинення зобов`язання Компанії перед Товариством у сумі 57.621,48 грн з оплати судового збору за подання позовної заяви на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18;
• повне припинення зобов`язання Компанії перед Товариством у сумі 86.432,22 грн з оплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18;
• повне припинення зобов`язання Компанії перед Товариством у сумі 2.436 грн з оплати судового збору за подання касаційної скарги на підставі постанови Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №914/162/14,
шляхом часткового зарахування зустрічних зобов`язань Товариства перед Компанією з оплати боргу за поставлений природний газ на виконання договору купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 №13-259-ВТВ на суму 23.817.616,41 грн.
Товариство не заперечує наявність перелічених вище грошових зобов`язань Компанії перед Товариством, що виникли на підставі судових рішень.
Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, на розгляді Господарського суду Львівської області з 2017 року перебуває справа №914/1974/17 за позовом Компанії до Товариства про стягнення 506.606.082,44 грн (348.494.542,60 грн боргу, що утворився у зв`язку з неналежним виконанням Товариством умов договору купівлі-продажу природного газу від 04.10.2013 №13-259-ВТФ; 71.668.500,32 грн пені; 15.998.052,04 грн 3% річних; 70.444.987,48 грн втрат від інфляції).
Станом на час ухвалення Господарським судом м. Києва оскаржуваного рішення  розгляд зазначеної справи Господарським судом Львівської області не завершено, судове засідання призначено на 16.12.2019.
Позовні вимоги мотивовано, зокрема, тим, що позивач не визнає існування у нього заборгованості перед відповідачем за укладеним сторонами договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 №13-259-ВТВ в сумі 348.494.542,60 грн, у зв`язку з чим оспорює дану суму у справі №914/1974/17.
Колегія суддів погоджується  з місцевим судом, що рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню.
Судове рішення у цьому разі не є юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженням факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. 
Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов`язання встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті вчиненого раніше правопорушення, обраховує борг з моменту правопорушення. 
Суд, у разі задоволення вимог кредитора, визнає правомірними вимоги позивача та застосовує примус до стягнення шкоди чи заборгованості. 
Тому судове рішення не породжує, а лише підтверджує підставу виникнення зобов`язання. 
Таким чином зобов`язання не припиняється з ухваленням судового рішення, зокрема, про відмову в задоволенні  вимог щодо цього зобов`язання, оскільки це рішення підтверджує втрату особою процесуального права на задоволення вимоги щодо цього зобов`язання в процесуальному (судовому) порядку.
Відповідач надав суду копію відзиву, що його подало Товариство у справі №914/1974/17, з якого вбачається, що Товариство не заперечує проти наявної у нього перед Компанією заборгованості, проте вказує, що дії третіх осіб призвели до часткової неможливості оплати Товариством того обсягу природного газу, який не був врахований при встановлені тарифів на розподіл природного газу за 2014 - 2015 роки на загальну суму 356.265.456,00 грн, водночас заперечує проти нарахованих сум пені, 3% річних та втрат від інфляції.
Відтак, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що вказана заборгованість не є безспірною, адже у вказаному вищевказаному відзиві Товариство зазначає, що:
«Загальний обсяг не включеного до тарифу природного газу на ВТВ у 2014 році становить 3.721 млн.куб.м, або 40.830,70 тис грн. (з ПДВ - 48 996 84 000 грн), що становить розмір невиконаних з незалежних від позивача причин зобов`язань за 2014 рік.
У 2015 році у затверджених тарифах також не було передбачено витрат на погашення фактично отриманого у 2014 році зазначеного обсягу природного газу для потреб ВТВ в розмірі 3.721 млн.куб.м. Цей обсяг природного газу залишився без компенсації в тарифі»;
«Дії третіх осіб призвели до часткової неможливості (курсив Північного апеляційного господарського суду) оплати ПАТ «Львівгаз» того обсягу природного газу, який не було враховано при встановленні тарифів на розподіл природного газу за період з 2014-2015 р.р., а саме - в розмірі 27.258 млн.куб.м. газу на загальну суму 356.265.456,00 грн».
Таким чином, жодних доказів, які підтверджували б відсутність у Товариства заборгованості перед Компанією (зокрема, актів приймання-передачі природного газу, платіжних доручень щодо оплати поставленого відповідачем газу тощо), строк виконання якої настав, чи спірність такої вимоги принаймні в обсязі, визначеному в Заяві Компанії, матеріали справи не містять.
Статтею 601 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Відповідно до статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.
Згідно з частинами третьою і п`ятою статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
З аналізу статті 601 ЦК України вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому).
Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:
- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);
- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань з передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);
- строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.
Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.
Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15.08.2019 у справі №910/21683/13.
Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що:
- у Компанії перед Товариством наявна заборгованість у сумі 23.817.616,41 грн, що підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017 у справі №914/3703/15, постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18 та постановою Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №914/162/14;
- у Товариства перед Компанією наявна заборгованості у сумі 348.494.542,60 грн за договором купівлі-продажу природного газу від 04.10.2013 №13-259-ВТФ, яка не оспорюється Товариством в межах справи №914/1974/17;
- обидві вимоги є однорідними;
- строк виконання вимог з оплати Компанією заборгованості настав, а строк виконанням вимог з оплати Товариством заборгованості не встановлений, оскільки сторони не подали суду договору купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 №13-259-ВТВ;
- доказів неможливості зарахування зустрічних вимог, зазначених у Заяві Компанії, як і доказів про оспорювання позивачем змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 №13-259-ВТВ, матеріали справи не містять.
Апелянт зазначив, що Заява підписана директором з інтегрованого газового бізнесу А. Фаворовим, проте до неї не долучено документів, які надають право А. Фаворову вчиняти такі правочини від імені Компанії, що є підставною для визнання одностороннього правочину недійсним.
Однак Компанія подала місцевому суду копію довіреності від 11.06.2019 №14-263, виданої відповідачем на ім`я ОСОБА_1 , якою ОСОБА_1 , зокрема, надано право вчиняти правочини, підписувати договори, контракти, угоди, додаткові угоди, листи тощо.
Таким чином місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що Заява підписана належним чином уповноваженою на те особою.
Позивач, у свою чергу, не довів, що при підписанні Заяви Компанія  порушила вимоги, встановлені статтями 203 і 601 ЦК України.
З огляду на викладене, позові вимоги Товариства є безпідставними і необґрунтованими, а відтак задоволенню не  підлягають.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/10471/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/10471/19 залишити без змін.
3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10471/19.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складений: 29.04.2020. 

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                М.Г. Чорногуз