Постанова
Іменем України 
 
04 березня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 344/13138/17
провадження № 61-38118св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 , 
заінтересована особа – Івано-Франківський міський військовий комісаріат,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Горейко М. Д., Томин О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа – Івано-Франківський міський військовий комісаріат, про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що з 1988 року по 1990 рік він навчався в Івано-Франківській спеціальній середній школі міліції Міністерства внутрішніх справ СРСР та в період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1990 року був відряджений в бойовому спорядженні для проходження служби в місто Кіровокан Вірменської РСР. Вважає, що він має право на отримання статусу учасника бойових дій, однак Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області відмовило йому в цьому з підстав відсутності належних доказів на підтвердження включення Вірменської РСР до переліку держав, де велися бойові дії. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив встановити факт його участі у бойових діях на території Вірменської РСР в зазначений період.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2018 року у складі судді Пастернак І. А. заяву задоволено частково. Встановлено факт участі ОСОБА_1 у бойових діях на території Вірменської РСР в період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1989 року. В задоволенні решти вимог відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що зібраними у справі доказами підтверджується факт участі заявника убойових діях на території Вірменської РСР, однак лише в період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1989 року.
 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2018 року апеляційну скаргу Військового комісара Івано-Франківського міського військового комісаріату задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території. Однак в період проходження заявником служби Вірменська РСР не була включена до зазначеного переліку. Крім того, відсутність довідки Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР форми 10 про особисту участь у бойових діях виключає можливість визнання учасниками бойових дій осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР, в тому числі Вірменської РСР. Посилання заявника на нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які в період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1989 року проходили разом з ним службу у складі спеціального батальйону на території Вірменської РСР та мають посвідчення учасників бойових дій, не заслуговують на увагу, оскільки такі свідчення можуть бути взяті до уваги лише за відсутності документів, які підтверджують право особи на отримання статусу учасника бойових дій за певний період. Сам факт перебування ОСОБА_1 на території Вірменської РСР підтверджений відповідними доказами, однак події, які відбувалися у Вірменській РСР, не віднесені до бойових дій.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У червні 2018 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2018 року, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2018 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення поданої ним заяви. Підтвердженням того, що на території Вірменської РСР відбувалися збройні конфлікти та велися бойові дії, є указ Президії Верховної Ради СРСР від 23 листопада 1988 року № 9822-ХІ «Про невідкладні заходи по наведенню громадського порядку в Азербайджанській РСР та Вірменській РСР» і постанова Центрального комітету Комуністичної партії Радянського Союзу та Ради Міністрів СРСР від 06 грудня 1988 року «Про неприпустимі дії окремих посадових осіб місцевих органів Азербайджанській РСР та Вірменській РСР, що примушують громадян покидати постійні місця проживання». Невстановлення факту його участі убойових діях порушує принцип рівності громадян перед законом та може свідчити про ознаки дискримінації, оскільки, перебуваючи разом з ним на території Вірменської РСР в період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1990 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , нотаріально посвідчені заяви яких містяться в матеріалах справи, отримали статус учасників бойових дій. 
 
У вересні 2018 року Івано-Франківський міський військовий комісаріат подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. ОСОБА_1 не мав статусу військовослужбовця чи особи з вільнонайманого складу збройних сил СРСР, а був відряджений до міста Кіровокан Вірменської РСР лише для виконання завдань з охорони громадського порядку. Законодавством визначено позасудовий порядок вирішення питання про підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
 
12 вересня 2018 року справа № 344/13138/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що наказом Івано-Франківської спеціальної середньої школи міліції Міністерства внутрішніх справ СРСР від 26 листопада 1988 року № 157 на період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1989 рокуОСОБА_1 було відряджено до міста Кіровокан Вірменської РСР для виконання завдань з охорони громадського порядку у складі спеціального батальйону. 
 
В жовтні 2010 року  ОСОБА_1 звертався до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області із заявою про надання йому статусу учасника бойових дій, однак отримав відмову, мотивовану тим, що управління не направляло заявника на виконання бойових завдань. В період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1989 року Вірменська РСР не була включена до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 переліку держав, де велися бойові дії.
 
У нотаріально посвідчених заявах від 23, 25 та 26 листопада 2010 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтвердили, що під час виконання завдань у складі спеціального батальйону ОСОБА_1 приймав разом з ними безпосередню участь в бойових діях на території Вірменської РСР в період з 02 грудня 1988 року по 07 березня 1989 року.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Звертаючись до суду з цією заявою,  ОСОБА_1 просив встановити факт його участі у бойових діях на території Вірменської РСР в окремому провадженні.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду, яким було встановлено вказаний факт, суд апеляційної інстанції виходив з того, що перебування ОСОБА_1 на території Вірменської РСР підтверджене відповідними доказами, однак події, які відбувалися в цій республіці, не віднесені до бойових дій.
 
Однак при розгляді справи суди попередніх інстанцій не звернули уваги на таке.
 
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 та 6 розділу IV ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
 
Згідно зі статтею 4 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі – Закон № 3551-ХІІ) ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн – військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території.
 
Згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13 січня 1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються працівники, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту). Переліки таких держав та періодів бойових дій на їх території затверджені постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 та від 05 серпня 1994 року № 530. Участь громадян, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) визначається комісіями, що створюються у міністерствах і відомствах, які направляли своїх працівників на роботу в держави, де в цей період велися бойові дії. Якщо працівників направляли на роботу міністерства, відомства колишнього Союзу РСР, а також Української РСР, що згодом були ліквідовані або реорганізовані, комісії створюються у міністерствах, відомствах України, у віданні яких перебувають чи перебували підприємства, установи та організації, з яких відряджалися зазначені працівники. 
 
Положенням про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, затвердженим вказаною постановою Кабінету Міністрів України (далі – Положення), передбачено, що комісія з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій (далі – Комісія) зобов`язана: приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону № 3551-ХІІ; реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії. Якщо виникає потреба у додаткових документах, що підтверджують статус заявника, Комісія робить запит до відповідних архівних установ, про що повідомляє заявника; розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісії, у тримісячний термін; видавати довідки за зразком згідно з додатком (пункт 3). Матеріали, які подаються на розгляд Комісії, готують управління (відділи) кадрів відповідних міністерств і відомств (пункт 4). Рішення Комісії вважається правомочним тоді, коли за нього проголосувало не менше половини її членів (пункт 5). Рішення з усіх розглянутих Комісією питань заносяться до протоколу (пункт 6).
 
Отже, саме на Комісії покладено повноваження щодо встановлення особі статусу учасника бойових дій на підставі документів, у тому числі поданих заявником.
 
З аналізу норм Положення вбачається, що встановлення факту участі особи у бойових діях є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії). Насамперед передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до Комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення Комісії, в тому числі щодо встановлення факту участі в бойових діях чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій. Під час вирішення Комісією питання про надання особі статусу учасника бойових дій підлягають дослідженню ті самі обставини, на які ОСОБА_1 послався, обґрунтовуючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Розгляд судом заяви про встановлення факту участі особи в бойових діях є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію. При цьому заявник не навів обставин, які б свідчили про неможливість отримання документа, що посвідчує його участь у бойових діях, в інший спосіб. 
 
Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 до суду з цією заявою чинне законодавство передбачало позасудову процедуру підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій, визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури. Проте особа, якій рішенням уповноваженого органу (Комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій, не позбавлена права звернутися до суду з метою оскарження такого рішення, і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема докази, надані особою на підтвердження факту участі у бойових діях, разом з іншими обставинами, заслуховуватися доводи і заперечення сторін.
 
З урахуванням наведеного зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватися в позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
 
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17, провадження          № 14-284цс19.
 
Ухвалюючи судові рішення в цій справі, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що заявлені  ОСОБА_1 вимоги взагалі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим безпідставно вирішили заяву про встановлення факту його участі в бойових діях по суті.
 
Статтею 1 Конституції встановлено, що Україна є правовою державою.
 
Отже, як будь-яка правова держава Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи в Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, в тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.
 
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
01 вересня 2005 року набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України), який визначив повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.
 
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
 
В Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
 
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, в тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України в редакції, чинній на час звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, справа адміністративної юрисдикції – переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
 
Частиною першою статті 6 КАС України в редакції, чинній на час звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
 
За таких обставин, враховуючи суть заявлених  ОСОБА_1 вимог та суб`єктний склад спірних правовідносин, у випадку відмови суб`єкта владних повноважень визнати його учасником бойових дій він вправі оскаржити таку відмову в порядку адміністративного судочинства. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
 
Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19–22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу правовідносин, які виникли між учасниками справи, у зв`язку з чим розглянули справу, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі – закриттю.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2018 року скасувати. 
 
Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Івано-Франківський міський військовий комісаріат, про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.
 
Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов