УХВАЛА

29 квітня 2020 року 
м. Київ

Справа №  920/477/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К., 
перевіривши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Акулова Вячеслава Васильовича   
на рішення Господарського суду Сумської області від 01.07.2019 (суддя Коваленко О. В.)
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 (головуючий суддя Яковлєв М. Л., судді Куксов В. В., Тищенко А. І.) 
у справі № 920/477/19
за позовом Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області   
до фізичної особи-підприємця Акулова Вячеслава Васильовича   
про стягнення 93   774,49 грн  
ВСТАНОВИВ:
01.07.2019 рішенням Господарського суду Сумської області, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020, позовні вимоги задоволено повністю.
30.03.2020 скаржник надіслав безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Сумської області від 01.07.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020  у справі № 920/477/19. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 09.04.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ   О.   В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.
13.04.2020 від  Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області до Касаційного господарського суду надійшло заперечення проти відкриття касаційного провадження у справі. Просить відмовити у відкритті касаційного провадження, так як рішення Господарського суду Сумської області від 01.07.2019 і постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 не підлягають касаційному оскарженню.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги та з урахуванням заперечень проти відкриття касаційного провадження у справі, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду Сумської області від 01.07.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 920/477/19 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке. 
Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)   касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Положеннями частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1)   справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 7 цієї ж статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2020 встановлено у розмірі                2 102 грн.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення в розмірі 93   771,49 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час подання касаційної скарги у 2020 році (2   102 грн х 100 = 210   200 грн), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа №   920/477/19 є малозначною. 
Водночас зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, і в цілому до заперечення результату розгляду справи судом.
Крім того, Суд зазначає, що викладені у касаційній скарзі доводи зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). 
Отже,  колегія суддів зазначає, що касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі і тому відмовляє у такому відкритті, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Скаржник у своїй касаційній скарзі посилається на те, що судом апеляційної інстанції при винесенні постанови було порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, оскільки постанова прийнята без урахування висновку Верховного Суху щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у справі № 922/535/18, зокрема, статті 79-1 Земельного кодексу України. Суд відхиляє вказані доводи, оскільки суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, встановили факт користування відповідачем земельною ділянкою кадастровий номер 5923810100:01:014:0002 площею 0,1345 га, що розташована по вул. Богдана Хмельницького ( колишня вул. Комсомольська), 35 , в період з 27.07.2014 по 29.06.2016 та земельною ділянкою кадастровий номер 5923810100:01:04:0049, площею 0,1378 га, що розташована по вул. Богдана Хмельницького ( колишня вул . Комсомольська ), 35 , в період з 30.06.2016 27.07.2017 (переоцінка вказаних обставин виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції); визнали правовідносини сторін кондиційними; застосували до правовідносин сторін положення статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічні висновки наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №   922/3412/17, від 09.07.2019 у справі № 922/535/18).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Акулова Вячеслава Васильовича на рішення Господарського суду Сумської області від 01.07.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №   920/477/19.
2. Матеріали касаційної скарги повернути скаржникові разом доданими до неї додатками. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                О. В. Случ 

Судді                                                                                          Н. О. Волковицька  

С. К. Могил