Постанова
Іменем України
27 травня 2020 року
м. Київ
справа № 750/3788/18
провадження № 61-2715св19
Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю.,   Петрова Є. В., Штелик С. П., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Деснянський відділ державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, Головне територіальне управління юстиції в Чернігівській області, Регіональний сервісний центр МВС в Чернігівській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Деснянського районного суду                         м. Чернігова від 12 червня 2018 року у складі судді Карапута Л. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (далі - Деснянський ВДВС м. Чернігова), Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - ГТУЮ у Чернігівській області), Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області, в якому просила зняти арешт з транспортного засобу Chevrolet Evanda LF69Z , державний номерний знак НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_3                        (що належить позивачеві), який накладений постановою державного виконавця Деснянського ВДВС м. Чернігова від 05 квітня 2011 року                              № 402/13 та вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила,  що на виконанні Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ перебував виконавчий лист від 11 лютого 2011 року № 2-4921/10, виданий Деснянським районним судом м. Чернігова про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу за договором споживчого кредиту                   від 18 червня 2008 року № 11361344000 у розмірі 1 166 742,68 грн.
Під час виконання вказаного виконавчого листа 05 квітня 2011 року головний державний виконавець Дмитрієв С. А. виніс постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить позивачеві, в тому числі і на належний їй автомобіль Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .
20 листопада 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», а тому виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 відсутні, а також відсутній на виконанні окремий виконавчий документ про накладення арешту на належний їй автомобіль. 
Унаслідок наявного арешту територіальний сервісний центр 7441 у                           м. Чернігові не знімає з обліку автомобіль і вона позбавлена можливості його відчужити, що обмежує її право розпорядження ним. Оскільки за відсутності відкритого виконавчого провадження державний виконавець позбавлений повноважень виконувати виконавчі документи в примусовому порядку, зокрема, звертати стягнення на майно, то арешт автомобіля втратив юридичну мету (бути описаним та реалізованим).
З урахуванням зазначених обставин, посилаючись на порушення права власності на спірний автомобіль, ОСОБА_1 просила суд задовольнити позовні вимоги.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ПАТ «Укрсиббанк» відмовилося від своїх вимог щодо стягнення заборгованості із боржника.
Суд вважав, що виконавче провадження було завершено на підставі пунктів 2, 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», що не передбачає скасування заходів примусового виконання, застосованих державним виконавцем (в тому числі й арешту майна та затримання транспортного засобу), у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року апеляційну  скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року залишено без змін.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, апеляційний суд вважав, що відсутність виконавчого листа на виконанні в органах державної виконавчої служби на час розгляду цієї справи не є безумовною підставою для задоволення позову, зважаючи на відповідність дій державного виконавця нормам Закону України «Про виконавче провадження» та наявність нестягнутого виконавчого збору у ВП № 25601037, а предявлена у суді апеляційної інстанції довідки банку про погашення заборгованості не може бути прийнята, оскільки вона не була надана суду першої інстанції без поважних причин.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
28 січня 2018 року  ОСОБА_1  звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року і ухвалити нове судове рішення. При цьому посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції. 
У березні 2019 року цивільна справа № 750/3788/18 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від  20 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, необґрунтовано не застосували до спірних правовідносин норми частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», на застосуванні якої наполягав позивач, що свідчить про порушення частини четвертої статті 265 ЦПК України.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди посилалися, зокрема, на правомірність дій державного виконавця, проте такі дії не були предметом цього спору.
У порушення принципів справедливості та розумності, залишаючи арешт автомобіля в силі протягом 8 років з часу повернення виконавчого документа стягувачу та за відсутності виконавчого провадження про стягнення заборгованості і відсутності такої заборгованості,  державні органи порушують її право на користування належним її майном. Суди не аргументували доцільність подальшого існування арешту з урахуванням відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1
Крім того, суд апеляційної інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги довідку від 10 липня 2018 № 85-5-33/296, підписану начальником відділення № 464 АТ «УкрСиббанк», згідно з якою клієнт ОСОБА_1 не має станом на 10 липня 2018 року отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк».
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
Відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що у Деснянському відділі ДВС Чернігівського міського управління юстиції перебували на виконанні виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1 166 741,68 грн заборгованості за кредитним договором (виконавче провадження                           № 25601037) та на користь держави судового збору в розмірі 910,00 грн (виконавче провадження № 25603434). 
Постановою головного державного виконавця Деснянського відділу                     ДВС Чернігівського міського управління юстиції  Дмитрієва С. А. від 05 квітня 2011 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , заборонено здійснювати відчуження майна, яке належить боржнику в межах суми боргу 1 166 741,68 грн.
25 жовтня 2011 року постановою державного виконавця № 402/13 залучено співробітників ДАІ м. Чернігова для затримання Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, що належить ОСОБА_1 
20 листопада 2012 року державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим , що  боржник - фізична особа  (крім  випадків,  коли  виконанню підлягають    виконавчі   документи   про   стягнення   аліментів, відшкодування  шкоди,  завданої  каліцтвом  чи  іншим  ушкодженням здоров`я,  у  зв`язку  з  втратою годувальника,  а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно  боржника,  розшук  яких 
здійснювався  органами  Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку, та надано строк для повторного пред`явлення виконавчих документів до 20 листопада 2013 року.
Повторно виконавчий документ пред`явлено до виконання не було.
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, в якій просила суд визнати дії старшого державного виконавця Деснянського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції Титарчука М.О. незаконними та зобов`язати його закінчити виконавче провадження №25601037 та виконавче провадження № 25603434 із наслідками завершення виконавчого провадження, передбаченими ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2014 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та постановлено нову ухвалу про задоволення скарги.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року скасовано, ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2014 року залишено в силі.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Чернігівській області про зобов`язання зняти транспортний засіб позивача Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, чорного кольору, № дв . НОМЕР_5 , № куз. НОМЕР_3 , днз НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_6 від 25.02.2005 року із системи «Відеоконтроль-Рубіж», відмовлено.
У жовтні 2015 року ( справа 750/10551/15) ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсибанк» (далі -ПАТ «Укрсибанк»), Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернугівського мського управління юстиції про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження автомобілем.
Рішенням Деснянського районного суду  м. Чернігова від 10 грудня 2015 року позов задоволено.
Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у позові відмовлено
Постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року  касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволені, рішення апеляційного суду залишено без змін.
Крім того, у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Департаменту патрульної поліції України про усунення перешкод у користування власністю шляхом повернення вилученого автомобіля (справа 750/3838/17)
Рішенням Деснянського районного суду Чернігівської області від 16 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 19 липня 2017 року, у задоволені позову відмовлено.
Постановою Верховного суду від 15 січня 2020 року  касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Судові рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, усунуто перешкоди у користуванні  ОСОБА_1 автомобілем шляхом зобов`язання Головного управління Національної поліції в Чернігівській області повернути їй вказаний автомобіль.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із пунктом 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від                               20 листопада 2012 року), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем 
накладено арешт на майно  боржника,  у  постанові  про  закінчення 
виконавчого  провадження  або  повернення виконавчого документа до 
суду  або  іншого  органу  (посадовій  особі),  який  його  видав, 
державний  виконавець  зазначає про зняття арешту,  накладеного на 
майно боржника. 
Підстави повернення виконавчого листа стягувачу визначались положеннями статті 47 цього закону., а стаття 48 зазначеного закону передбачала підстави для повернення виконавчого листа до суду або іншого державного органу.
Положеннями статті 49 зазначеного закону передбачали підстави для закінчення виконавчого провадження серед яких також закінчення виконавчого провадження лише у зв`язку з поверненням виконавчого листа до суду або іншого державного органу.
Закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу зазначеним законом не передбачено.
Звертаючись до суду із зазначеним позовом у квітні 2018 року,                             ОСОБА_1  просила суд зняти арешт з транспортного засобу Chevrolet Evanda LF69Z , державний номерний знак НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_3 (що належить позивачеві), який накладений постановою державного виконавця Деснянського ВДВС м. Чернігова від 05 квітня                    2011 року № 402/13. Як на підставу позову посилалася на те, що наразі виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 відсутні, а тому незнятий арешт обмежує її право розпорядження власністю.
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення до суду із зазначеним позовом) передбачено особливості процедури зняття арешту з майна, зокрема З майна боржника  може  бути  знято  арешт  за  постановою
начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому 
безпосередньо підпорядкований державний виконавець,  якщо виявлено 
порушення  порядку  накладення арешту,
У  разі  наявності письмового висновку експерта,  суб`єкта 
оціночної діяльності - суб`єкта господарювання  щодо  неможливості 
чи  недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку 
із значним ступенем його  зносу,  пошкодженням  або  в  разі  якщо 
витрати,   пов`язані   із  зверненням  на  таке  майно  стягнення, 
перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт  майна  боржника  може  бути  знято  за  постановою  державного 
виконавця, 
Відповідно до частини п`ятої вказаної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Отже, суд має відповідну компетенцію для розгляду справи про зняття арешту з майна, накладеного під час виконавчих процедур.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У справі, що переглядається, судами встановлено, що виконавчий лист у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу за договором споживчого кредиту                          від 18 червня 2008 року № 11361344000 в сумі 1 166 742,68 грн повернуто стягувачові на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»  у 2012 році, у зв`язку з не виявленням  майна боржника, одночасно державним виконавцем було накладено арешт на автомобіль, реалізація, якого на виконання судового рішення не була здійснена  до часу повернення виконавчого листа, і не здійснена на цей час.
Перебування за вказаних обставин належного позивачу автомобіля під арештом за відсутності на виконанні у виконавчої служби будь якого виконавчого документа, порушує право позивача на користування належним їй майно - автомобілем, в той час як жодних дій щодо його реалізації державним виконавцем не було вчинено до часу повернення виконавчого листа стягувачу та на цей час не може бути вчинено без повторного пред`явлення стягувачу виконавчого листа до виконання.
Даних про те, що стягувач на час розгляду цієї справи має претензії до позивачки щодо не виконання судового рішення у матеріалах справи не має.
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, помилково вважав відсутніми підстави для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
З урахуванням того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2018 рокута ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.
Щодо судових витрат, понесених під час касаційного перегляду справи
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Отже, судові витрати в розмірі 704,80 грн за подання позовної                                    заяви, 1057,21 грн за подання апеляційної скарги та 1 337,60 грн за подання касаційної скарги, а всього 3 099,61 грн підлягають стягненню на користь  ОСОБА_1 з Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області у рівних частинах по 1 033,20 грн із кожного.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 грудня 2018 рокускасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 задовольнити.
Зняти арешт з транспортного засобу Chevrolet Evanda LF69Z , державний номерний знак НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_3 , який накладений постановою державного виконавця Деснянського ВДВС м. Чернігова 
від 05 квітня 2011 року № 402/13.
Стягнути з Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області на користь  ОСОБА_1  у рівних частинах із кожного по 1 033,20 грн судових витрат.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                           В. М. Сімоненко
 
Судді                                                                              А. А. Калараш
 
                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                          Є. В. Петров
                                                                                      
                                                                                         С. П. Штелик