Справа № 353/427/19 
Провадження № 22-ц/4808/689/20 
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна У.Ю. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Матківського Р.Й.
секретаря                        Бойчука Л.М.
з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацик Василь Михайлович про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тлумацького районного суду, ухвалене у складі судді Луковкіної У.Ю. 06 березня 2020 року в м. Тлумач, 
в с т а н о в и в:
13.05.2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.
Позов мотивував тим, що йому на праві власності належав житловий будинок по АДРЕСА_1 . 04.03.2017 року між ним та його дочкою  ОСОБА_4  був укладений договір дарування вищевказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою площею 0,0877 га, про що він дізнався отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки між ним та дочкою існувала попередня домовленість про те, вона буде його доглядати, утримувати та забезпечувати всім необхідним, так як він людина похилого віку та інвалід першої групи загального захворювання по зору, то, підписуючи договір дарування, він вважав, що підписує договір довічного утримання. Відтак, оспорюваний договір дарування був укладений ним під впливом помилки у сприйнятті предмету правочину. Після укладення договору дарування відповідач змінила своє ставлення до нього, перестала пускати до будинку, без його відома та згоди змінила місце його реєстрації з АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 . Він був змушений більше трьох років проживати в літній кухні в незадовільних умовах.
Посилаючись на наведене, просив визнати недійсним договір дарування, укладений 04.03.2017 року між ним та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вациком В.М. та зареєстрований в реєстрі за №324.
Ухвалою Тлумацького районного суду від 14.06.2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено приватного нотаріуса Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацика В.М.
Рішенням Тлумацького районного суду від 06.03.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацик Василь Михайлович про визнання договору дарування недійсним відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів, що оскаржуваний договір дарування вчинявся під впливом помилки та що ОСОБА_3 неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу позовних вимог.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність ним обставин, на які він посилався як на підставу позову, оскільки у своїх поясненнях він вказував, що думав, що підписує договір довічного утримання. Він не вірно сприйняв те, що договір дарування та договір довічного утримання мають різні правові значення та наслідки. Оскільки він є інвалідом першої групи по зору, то не міг прочитати оспорюваний договір, а нотаріус не роз`яснив йому, що фактично він втрачає право власності на вказане майно, що його дочка стає одноосібним власником цього майна і може розпоряджатися ним на власний розсуд. На день укладення договору дарування він був власником подарованого домоволодіння і іншого житла не мав. На сьогоднішній день йому чиняться перешкоди в користуванні житловим будинком, а в літній кухні, де він проживав, немає належних умов для проживання. 
Також апелянт вказує, що пояснення свідка ОСОБА_5 про те, що їй відомо, що він хотів подарувати майно своїй дочці, не відповідають дійсності, оскільки між ними ніколи не було такої розмови. Також не відповідають дійсності пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про те, що умови його проживання були належними, оскільки в літній кухні, де він проживав, не було опалення, вода була холодна, відсутній туалет. Свідок ОСОБА_10 у своїх поясненнях вказав, що знає про те, що він жив у літній кухні, однак про те, що в літній кухні є газова плита, світло та біотуалет він не говорив, так як вказано в рішенні суду.
Апелянт вважає, що довів факт неправильного сприйняття змісту договору дарування, а суд не в повній мірі оцінив його пояснення та покази свідків, а також причину того, чому на даний час він не проживає по АДРЕСА_1 та що відповідач не виконує застереження, викладені в договорі, про те, що він має право користуватися житлом. 
З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , однак в порушення ч. 4 ст. 360 ЦПК України до даного відзиву не додала докази надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи.
Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено надання судом строку на усунення недоліків відзиву, а тому, оскільки відзив не відповідає вимогам ч. 4 ст. 360 ЦПК України, він не береться судом до уваги.
Приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацик В.М. правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечила, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Приватний нотаріус Вацик В.М. в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельна ділянка площею 0,0877 га, розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 . 
04.03.2017 року між  ОСОБА_3 та його дочкою  ОСОБА_4 був укладений договір дарування зазначеного майна, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар належні дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,0877 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: 2625610100:21:005:0035. Договір підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Вациком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №324(т. 1 а.с. 31).
В преамбулі вказаного договору дарування дарувальник свідчив про те, що укладаючи цей договір він діє добровільно, перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства України, що регулюють укладений ним правочин.
Відповідно до п. 14 договору нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема, зміст ст.ст. 182, 229-235, 334, 377ЦК України, ст.ст. 60, 65, 74, 97 СК України, ст.ст. 81, 120, 125, 126 ЗК України, ст. 174 ПК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».
Про укладення договору дарування та перехід права власності на подароване майно до ОСОБА_4 свідчить також Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.04.2019 року (т. 1 а.с. 10-11).
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-202цс15 та від 03.02.2016 року у справі №6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року №61-13652св18, від 03.05.2018 року №61-745св17 та від 07.06.2018 №61-2785св18.
Судом першої інстанції встановлено, що на час укладення договору дарування від 04.03.2017 року позивач мав 77 років, однак статус особи з інвалідністю першої групи по зору отримав лише 16.11.2016 року. Під час розмови з нотаріусом щодо укладення договору дарування він жодних заперечень не висловлював, не повідомляв, що хоче укласти інший вид договору, не повідомляв про свій стан здоров`я (інвалідність), догляду не потребував. 
Також встановлено, що ще задовго до укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 за власним бажанням перейшов проживати до літньої кухні, яка входить до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 . Після укладення договору ОСОБА_3 залишився проживати там же до червня 2019 року, тобто до часу, коли його син ОСОБА_11 забрав його проживати до себе в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області. 
З пояснень свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Вацика В.М. судом встановлено, що ініціатива щодо укладення договору дарування належала саме позивачу ОСОБА_3 , якому, як під час зустрічі вдома, так і в нотаріальній конторі, неодноразово роз`яснювалися умови договору дарування та наслідки його укладення, а договір дарування зачитувався вголос. При цьому, жодних зауважень та заперечень з цього приводу від нього не поступало. 
Крім того, встановлено, що позивач уже укладав договори дарування, зокрема, своєму синові ОСОБА_11 він подарував будинок по АДРЕСА_3 . Отже, позивач ще до укладення оспорюваного договору дарування мав уявлення та володів знаннями щодо умов та наслідків договору дарування. Саме тому протягом двох років після укладення оспорюваного договору дарування позивачем не ставилося питання про помилковість його підписання.
Врахувавши наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів, що оскаржуваний договір дарування вчинявся під впливом помилки та що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність ним обставин, на які він посилався як на підставу позову, оскільки у своїх поясненнях він вказував, що думав, що підписує договір довічного утримання, що внаслідок інвалідності по зору він не міг прочитати оспорюваний договір, а нотаріус не роз`яснив йому, що фактично він втрачає право власності на вказане майно та що його дочка стає одноосібним власником цього майна і може розпоряджатися ним на власний розсуд, були предметом розгляду суду першої інстанції та в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження.
Посилання апелянта, що на день укладення договору дарування від 04.03.2017 року він не мав іншого житла і на сьогоднішній день йому чиняться перешкоди в користуванні житловим будинком, а в літній кухні, де він проживав, немає належних умов для проживання, є безпідставними, адже судом встановлено, що ОСОБА_3 перейшов проживати до літньої кухні добровільно. Крім того, апелянтом не доведено яким чином йому чиняться перешкоди в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 чи житлом по АДРЕСА_2 , яке є місцем його реєстрації. 
Твердження апелянта, що пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що умови його проживання в літній кухні були належними, не відповідають дійсності, не заслуговують на увагу, оскільки такі пояснення свідків не спростовані жодними належними та допустимими доказами. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не мають правового значення, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, арішення Тлумацького районного суду від 06 березня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року