Ухвала
Іменем України
 
04 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 369/5502/14-ц
провадження № 61-3819ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Алданова Юрія Валентиновича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентина Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину недійсними,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсними заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 05 грудня 2008  року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В. М., зареєстрований в реєстрі за № 2-3691, та свідоцтво про право на спадщину за цим заповітом, видане 16 квітня 2013 року тим же державним нотаріусом, зареєстроване в реєстрі за № 1-736.
 
Позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що у 2000 році ОСОБА_4 перенесла гостре порушення мозкового кровообігу. З 2005 року вона почала вживати спиртні напої, а з 2007 року оточуючі почали помічати розлади в її психіці, які з часом прогресували. Тому заповіт, який вона склала у 2008 році є недійсним, оскільки в момент його вчинення заповідач не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 05 грудня 2008 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В. М., зареєстрований в реєстрі за              № 2-3691. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 квітня 2013 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В. М., зареєстроване в реєстрі за № 1-736.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що свідоцтво про право на спадщину було видане на підставі недійсного заповіту. При цьому місцевий суд взяв до уваги акт посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 23 січня 2014 року № 32ц, проведеної у цивільній справі № 369/2899/13ц, за яким ОСОБА_4 під час складення і підписання заповіту 05 грудня 2008 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року скасовано. Ухвалено у справі нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що доказування, а відтак і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом було роз`яснено сторонам їх права та обов`язки, а також попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. За клопотанням ОСОБА_1 ухвалою суду від   15 квітня 2015 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, однак через відсутність оплати експертизи та неподання додаткових матеріалів справу повернуто без виконання ухвали. Інших клопотань щодо призначення у справі експертизи сторони не заявили. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, при вирішенні спору про визнання його недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків, проте вищевикладене місцевий суд залишив поза увагою.
 
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року скасовано. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року залишено без змін.
 
Судове рішення суду касаційної інстанції обґрунтоване тим, що висновок про недієздатність учасника правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним з доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Місцевий суд, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами.
 
Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що переглядаючи наявні в неї копії матеріалів справи, вона дійшла висновку, що існують істотні обставини, які не були достеменно встановлені жодним із судів та не були і не могли бути відомі їй на час розгляду справи. В матеріалах справи відсутній документ, який підтвердив би той факт, що ОСОБА_5 як мати позивача за копією свідоцтва про народження та ОСОБА_4 , яка склала заповіт на ім`я відповідача, є однією і тією ж особою. Також відсутній документ, який засвідчував би, що ОСОБА_2 є сином заповідача ОСОБА_4 . Без встановлення цих фактів і доведення ступеня спорідненості неможливим є звернення до суду та розгляд позову ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту. При розгляді справи суд вийшов за межі позовних вимог. Крім того, при вирішенні справи суд керувався лише висновком експерта, ігноруючи всі інші докази, що містяться в матеріалах справи. 
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами відмовлено.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що зазначені заявником обставини не є нововиявленими в розумінні статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне, на думку заявника, встановлення фактичних обставин справи, подання сторонами доказів на підтвердження вимог та заперечень) не вважаються нововиявленими обставинами. Дослідивши матеріали справи, місцевий суд дійшов висновку, що доводи заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, викладалися нею при поданні апеляційної скарги, а також заяв до суду касаційної інстанції, які були предметом дослідження при перегляді рішення місцевого суду.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року (повний текст якої складено 13 лютого 2020 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8. залишено без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами є правильними, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
28 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року та залишити в силі постанову Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог чинного законодавства України суди не дали всебічної оцінки всім доводам заявника, в достатньому обсязі не визначилися з наявністю заявлених ним істотних для справи обставин, що є підставою для перегляду судового рішення в цій справі. Такими обставинами є: відсутність в матеріалах справи визначеного законодавством України документа, який підтверджував би той факт , що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , яка склала заповіт на ім`я відповідача є однією і тією ж особою; відсутність належних документів, на підставі яких можна було б зробити беззаперечний висновок про те, що ОСОБА_2 є сином заповідача ОСОБА_4 ; місцевий суд вийшов за межі позовних вимог та, за відсутності зі сторони позивача заяв про забезпечення доказів, поклав в основу свого рішення Акт посмертної експертизи від 23 січня 2014 року № 32ц, проведеної в межах іншої цивільної справи. Справа містить декілька виключних правових проблем, зокрема: Верховний Суд ще не висловив своєї правової позиції в частині можливості покладення судами України в основу своїх рішень експертні висновки, складені в межах інших судових справ, розгляд яких завершився закриттям провадження у справі; чи допускається відкриття провадження у справі за позовом, заявленим з аналогічних підстав, між тими ж сторонами, предмет якого відрізняється лише додатковою вимогою, якщо судове рішення в аналогічній справі набрало законної сили; помилкове ототожнення правочину із заповітом і, як наслідок, визнання заповіту недійсним на підставі загальної норми частини першої статті 225 Цивільного кодексу України; можливість розгляду в порядку спрощеного позовного провадження заяв про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами у спорах, пов`язаних із спадковими правовідносинами.
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
 
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
 
За змістом наведених норм права необхідними умовами визнання обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, нововиявленими є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
 
Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.
 
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби така обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
 
Другим критерієм для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду є доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.
 
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.
 
Частиною третьою статті 429 ЦПК України передбачено, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
 
Встановивши, що обставини щодо процесуальних недоліків розгляду справи на які посилався заявник у заяві про перегляд рішення суду, не є нововиявленими обставинами в розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні його заяви.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди в достатньому обсязі не визначилися з наявністю заявлених ним істотних для справи обставин, що є підставою для перегляду судового рішення в цій справі, не заслуговують на увагу, оскільки викладені в заяві істотні обставини не є нововиявленими, а тому не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами. Крім того, суди обґрунтовано зазначили, що доводи заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами викладалися відповідачем при поданні апеляційної скарги і при поданні заяв до суду касаційної інстанції, тобто вже були предметом дослідження при перегляді рішення місцевого суду.
 
Суди не уповноважені здійснювати повторну оцінку фактичних даних, на які посилається заявник як на підставу для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, які вже були предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, перевірені та оцінені ними.
 
Таке обмеження узгоджується з принципом юридичної визначеності, що базується на положенні римського права res judicata, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
 
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій, наведених у мотивувальних частинах судових рішень.
 
Посилання заявника на існування в цій справі виключних правових проблем та необхідність передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, не заслуговує на увагу, оскільки це не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами.
 
Доводи заявника, про те, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та наведені ним постанови Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 215/5438/14-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 907/722/16, від 20 червня 2018 року у справі № 438/732/14-ц, від 25 жовтня 2018 року у справі  № 272/275/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 127/7471/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 760/20599/15-ц, від 13 січня 2020 року у справі № 323/1863/15-ц та Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16, є неспроможними, оскільки вони зводяться до незгоди з судовими рішеннями в цій справі, які набрали законної сили, по суті спору і не свідчать про неправильне застосувати судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права при розгляді його заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків апеляційного суду і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Алданова Юрія Валентиновича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентина Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину недійсними.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов