Постанова
Іменем України
 
28 травня 2020 року
м. Київ
справа № 716/1105/15-ц
провадження 61-38482св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа -   ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2018 року у складі судді Пухарєвої О. В. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа -   ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 07 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2503/0907/88-023 згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 40 000 дол. США з розрахунку 12.5 % річних строком до 06 вересня 2017 року.
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 відповідно до іпотечного договору № 2503/0907/88-023-Z від 07 вересня 2007 передала в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, загальною площею 107,1 кв.м, житловою площею 67,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15 жовтня 2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариства «Сведбанк».
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. 
ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 402 988,91 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 345 783,63 грн, сума заборгованості за відсотками - 57 205,28 грн. 
З урахуванням уточнених позовних вимог, заборгованість станом на 12 березня 2016 року становить 503 688,36 грн, з яких 405 072,83 грн - тіло кредиту, 98 615,53 грн - відсотки.
Враховуючи викладене, позивач просив в рахунок погашення  заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта банк» права власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, загальною площею 107,1 кв.м, житловою площею 67,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичний розмір зобов`язання за кредитним договором, в рахунок виконання якого заявлена позовна вимога.
Крім того, позивачем не підтверджено дотримання процедури вручення відповідачу та боржнику письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, а тому ПАТ «Дельта Банк» не набув право вимоги до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон).
Також зазначено, що позивачем не доведено неможливості у позасудовий спосіб врегулювати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також неможливості реєстрації ним права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому пунктами 12.3, 12.3.1 договору іпотеки від 07 вересня 2007 року.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 07 травня 2018 року рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що умовами іпотечного договору не передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що стаття 36 Закону України «Про іпотеку» не виключає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки саме в судовому порядку.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
10 вересня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 07 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 укладено  кредитний договір № 2503/0907/88-023, згідно з умовами якого, банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 40 000 дол. США з розрахунку 12.5% річних строком до 06 вересня 2017 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 2503/0907/88-023-Z від 07 вересня 2007 року, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями 
АДРЕСА_1, загальною площею 107,1 кв.м, житловою площею 67,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «Сведбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Відповідно до довідки позивача заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 28 липня 2015 року складає 18 265,97 дол. США, що становить 402 988,91 грн, з яких: 345 783,63 грн. - тілу кредиту; 57 205,28 грн. - відсотки.
ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим за ним станом на 12 березня 2016 року, з урахуванням збільшених позовних вимог, утворилася заборгованість  в сумі 503 688,36 грн, з яких 405 072,83 грн - тіло кредиту, 98 615,53 грн - відсотки.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-ІХ) України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У пункті 11 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково.
В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.
Зокрема, у пункті 12.3 договору іпотеки зазначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Судами встановлено, що на виконання цих приписів Закону України «Про іпотеку», позивачем 28 серпня 2015 року ОСОБА_2 , як позичальнику і відповідачу ОСОБА_1 , як іпотекодавцю, було направлено вимогу про усунення порушень по виконанню своїх зобов`язань за кредитним договором в тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Проте, на підтвердження набуття позивачем права звернення стягнення на предмет іпотеки суду не надано доказів отримання боржником та іпотекодавцем (відповідачем) повідомлення про усунення порушень (факту його вручення цим особам під розписку).
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. 
У статті 12 Закону вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Стаття 33 Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Згідно зі статтею 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.
Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 343цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15 (провадження № 12-33зг18), від 07 листопада 2018 року у справі № 760/14438/15 (провадження № 14-384цс18).
На підставі викладеного суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду не передбачені Законом.
Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Ргопіпа V. ІІкгаіпе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 травня 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. М. Фаловська В. С. Висоцька А. І. Грушицький