Ухвала
 
25 травня 2020 року
місто Київ
 
справа № 199/8662/16-ц
провадження № 61-6424ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Приватне підприємство «Цесія», Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпровської міської ради, про витребування майна,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У листопаді 2016 року заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовом про витребування у ОСОБА_1 нежитлового приміщення №   АДРЕСА_1, яке вибуто поза волею власника.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, у задоволенні позову.
Суд першої інстанції, застосувавши положення статті 388 ЦК України, визнав позов обґрунтованим, проте зробивши висновок, що такий не підлягає задоволенню у зв`язку із пропуском позовної давності.
Суд визнав, що початок перебігу позовної давності необхідно рахувати з 30 липня 2013 року, коли укладено договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення між підпорядкованим Дніпропетровській міській раді Комунальним підприємством «Лівобережжя» та Приватним підприємством «Цесія».
Суд першої інстанції зробив висновок, що з 14 серпня 2012 року припинено повноваження Дніпропетровської міської ради як представника спірного майна, тобто саме з цієї дати міська рада знала про наявність свого порушеного права.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги, що початок перебігу позовної давності необхідно рахувати з дати постановлення господарським судом Дніпропетровської області ухвали у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутства КЖЕП «Лівобережжя», з 29 серпня 2016 року, з огляду на таке.
Отже, спірний об`єкт нерухомого майна на момент визнання КЖЕП «Лівобережжя» банкрутом та відкриття 14 серпня 2012 року ліквідаційної процедури обліковувалося на балансі підприємства і процедура його передачі третім особам до визнання боржника банкрутом не розпочиналася, майно було закріплене за ним на праві господарського відання. Обтяження з майна комунального підприємства знято господарським судом у межах розгляду справи про банкрутство ухвалою від 16 травня 2013 року у справі №38/5005/6636/2012.
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності.
ІІ. ВИМОГИ ТА АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
03 квітня 2020 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для виконання її вимог.
У травні 2020 року від заявника надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, наведено обґрунтування розміру судового збору, сплаченого заявником при подачі касаційної скарги, зазначено ціну позову.
Визначення заявником підстав касаційного оскарження
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.
Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга містить визначення підстав касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.
Заявником як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначено, що:
- оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;
- оскаржувані рішення не відповідають правовим висновкам, викладеним, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 щодо застосування статті 388 ЦК України щодо права на подання віндикаційного позову до останнього набувача майна, у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 904/10338/16 щодо доводів, що факт наявності провадження про банкрутство припиняє повноваження міської ради, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження 
№ 12-128гс19) щодо застосування позовної давності.
Таким чином, серед підстав касаційного оскарження заявником рішень судів першої та апеляційної інстанцій ним зазначена та підстава, яка згадана у пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.
ІІІ. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ
Оскільки вимоги ухвали суду виконані, касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Судом не встановлено наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження.
IV. ВИРІШЕННЯ ПИТАННЯ ЩОДО ПОНОВЛЕННЯ СТРОКУ НА КАСАЦІЙНЕ ОСКАРЖЕННЯ
У касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції, яке ухвалено 18 лютого 2020 року, повний текст складено 16 березня 2020 року, отримано заявником 18 березня 2020 року.
Згідно з частинами першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Відповідно до частини третьої наведеної статті строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин.
Відповідно до пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 390 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Ураховуючи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено 18 лютого 2020 року, повний текст виготовлено 16 березня 2020 року, копію зазначеного рішення заявником отримано 18 березня 2020 Року, закінчення тридцятиденного строку на касаційне оскарження такого рішення припадає на період дії карантину в Україні.
Верховний Суд відмовляє у поновленні строку на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції, оскільки такий строк продовжено в силу закону, відповідно відсутня процесуальна необхідність ухвалення з цього приводу окремого процесуального рішення судом касаційної інстанції.
IV. ВИРІШЕННЯ ПИТАННЯ ЩОДО ЗУПИНЕННЯ ДІЇ ОСКАРЖУВАНИХ РІШЕНЬ
У касаційній скарзі заявник просить зупинити дію оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Клопотання обґрунтовувалося тим, що спірне нерухоме майно неодноразово відчужувалося на користь інших осіб, а тому не зупинення дії оскаржуваних рішень може призвести до виникнення, зміни та припинення права і обов`язків учасників справи. У разі скасування судових рішень у касаційному порядку та відчуження зазначеного майна третім особам, повернення такого майна буде утрудненим.
Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.
Клопотання про зупинення виконання (дії) судового рішення має бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для зупинення виконання судового рішення, підтверджені певними доказами, зокрема, у разі відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду має бути надано копію такої постанови. Вирішуючи питання про зупинення виконання (дії) судового рішення, суд касаційної інстанції враховує існування об`єктивної необхідності у цьому, зокрема у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.
Враховуючи те, що оскаржуваними рішеннями відмовлено у задоволенні позову про витребування нерухомого майна, яке вибуло поза волею власника, ймовірність відчуження останнім набувачем такого майна на користь третіх осіб, Верховний Суд вважає наявними підстави для зупинення дії рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року.
Керуючись статтями 389, 392, 394, 390, 395 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у поновленні першому заступнику прокурора Дніпропетровської області строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року.
Відкрити касаційне провадження у справі.
Витребувати із Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськацивільну справу № 199/8662/16-ц за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Приватне підприємство «Цесія», Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпровської міської ради, про витребування майна.
Клопотання про зупинення дії рішень задовольнити.
Зупинити дію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 25 червня 2020 року.
Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            О. В. Ступак