Справа № 161/3644/20 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/593/20  Категорія: 3 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,
з участю:
секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Луцьккооптранс" Волинської облспоживспілки", треті особи без самостійних вимог Виконавчий комітет Луцької міської ради, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації права власності попередніх власників, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2020 року,

                                       В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ТзОВ «Автотранспортне підприємство «Луцьккооптранс» Волинської облспоживспілки», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Луцької міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації права власності попередніх власників. 
Одночасно ОСОБА_1 звернувся із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення магазину промислових товарів /літера Б-1/ загальною площею 200 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 817281607101.
Зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до чергового відчуження спірного майна особі, яка не є учасником розгляду справи, та створення неможливості реального виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2020 року в задоволенні вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом допущено порушення норм процесуального права під час оцінки доказів, ігнорування вимог належності та допустимості доказів. Судом першої інстанції залишено поза увагою суду факти попереднього відчуження спірного майна, що відбувались саме під час розгляду судових спорів. Враховуючи майновий характер спору, в якому оспорюється правомірність набуття новим черговим володільцем права власності на спірне нерухоме майно, своєчасне невжиття заходів забезпечення позову у спосіб накладення арешту на нього зробить неможливим виконання рішення в разі задоволення позову, оскільки саме новий власник має в своєму володінні спірне майно, а відтак може ним розпоряджатися у будь-який спосіб.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Луцьккооптранс» вважає заяву та апеляційну скаргу позивача надуманою та безпідставною, просить ухвалу суду залишити в силі, як таку, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Посилається також на те, що з 2017 року - з часу придбання цієї нерухомості - товариство не вчиняло жодних дій щодо відчуження даного об`єкта і не має таких намірів.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, виходив з того, що позивач не довів наявність обґрунтованих підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення магазину.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема,   накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду. 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
За роз`ясненнями п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність безпосереднього зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтував тим, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач ТОВ «АТП «Луцьккооптранс» Волинської облспоживспілки 02 березня 2017 року придбало, уклавши нотаріальний договір купівлі-продажу та отримав у власність та володіння спірний магазин промислових товарів по АДРЕСА_1 , який в подальшому 11.01.2019 року передав в іпотеку Споживчому товариству «Оранта», а також передало в оренду ПП Мартинюку В.М.
Проте, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2015 року було поновлено реєстрацію права власності на спірний магазин за ФОП ОСОБА_4 і визнано протиправним та скасовано рішення виконкому про оформлення права власності на магазин за Волинською обласною спілкою споживчих товариств. 
Як стверджує у своїй позовній заяві та заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 , з цього часу ОСОБА_4 мав право вимоги на витребування даного нерухомого майна па підставі ст.388 ЦК України як власник, з володіння якого вибуло майно поза його волею. Однак, ФОП ОСОБА_5 і ОСОБА_1 25.02.2020 року уклали письмовий договір купівлі-продажу права вимоги на підставі п.1 ст.6 та ст.656 ЦК України , за яким продавець ( ОСОБА_5 ) зобов`язується передати у власність покупця, а покупець ( ОСОБА_1 ) зобов`язується прийняти у власність право вимоги до ТОВ «Автотранспортне підприємство «Луцьккооптранс» Волинської облспоживспілки» на витребування з незаконного володіння магазину промислових товарів (літера Б-1) загальною площею 200,00 кв.м, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , Ціна майнових прав за цим договором становить 49000 грн. 
Як ствердив у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , договір нотаріально не посвідчувався, відомості про вказаний договір в державний реєстр не вносились, вартість спірного об`єкта нерухомості згідно з останньою оцінкою становить 2591207 грн, а також зазначив, що на підставі цього договору він подав даний позов та заяву про забезпечення позову, оскільки є законним власником спірного нерухомого майна і необхідність накладення арешту зумовлена тим, що відповідач як нинішній володілець зможе відчужити майно у зв`язку із даною судовою справою.
В оцінці доводів апеляційної скарги та заперечень слід врахувати, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.
Оскільки заявником під час звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову не доведено співмірність вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, а також не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження належного йому нерухомого майна, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
ОСОБА_1 ані під час подання заяви про забезпечення позову, ані під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову, не надав суду належних та допустимих доказів співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам та реальності існування загрози неможливості виконання рішення суду через дії відповідача щодо підготовки до відчуження майна .
Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи зі змісту ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1-4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.
При поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права.
Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволена заява про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ЦПК України.
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними, а саму скаргу слід залишити без задоволення, залишивши оскаржувану ухвалу без змін.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст., 367, 368, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку. 

Головуючий

Судді