ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 р. 	Справа № 440/4864/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 року, (головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба) по справі № 440/4864/19
за позовом        ОСОБА_1  
до     Головного управління ДПС у Полтавській області  
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області від 06.11.18 №Ф-766-55-У та від 05.02.19 №Ф-766-55;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Полтавській області анулювати облікові дані ІТС "Податковий блок" та з інших наявних електронних систем про фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 .  
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області від 06.11.2018 №Ф-766-55-У, від 05.02.2019 №Ф-766-55-У про сплату боргу (недоїмки).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати судове рішення в цій частині та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування посилається на не відповідність висновків суду обставинам справи, не врахування судом, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить записів щодо реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а тому наявність  відомостей про ФОП в інформаційних системах органу доходів і зборів є неправдивими та підлягають анулюванню. Позивач зазначає, що в 1997 була зареєстрована як  фізична особа-підприємець, через деякий час діяльність була закрита (жодних документів за сплином часу не зберіглося).  З 2001 року по теперішній час вона є службовцем, підприємницькою діяльність не займається та не зареєстрована в ЄДР як фізична особа- підприємець, а тому наявність облікових даних щодо реєстрації її як ФОП в інформаційних базах  податкового органу,  порушують її права.
Головне управління ДПС у Полтавській області (далі - відповідач) надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
В обґрунтування посилається на правомірність висновку суду першої інстанції про відсутність доказів  подання позивачем до податкової інспекції за місцем обліку заяви встановленої форми про зняття з обліку, а також звернення до суб`єкта державної реєстрації із заявою про скасування державної реєстрації. Крім того, позивачем не надано доказів подання державному реєстратору реєстраційної картки про включення відомостей про себе до Єдиного державного реєстру.
Головне управління ДПС у Полтавській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням в частині задоволення позову, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду в цій частині та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку. Зазначає про не врахування судом, що позивач має статус фізичної особи-підприємця та перебуває на обліку в ГУ ДПС у Полтавській області з 04.07.1997, відсутність записів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань пояснюється тим, що позивач, яка була зареєстрована фізичною особою-підприємцем до 01.07.2004, у визначені законом строки не ініціювала включення відомостей про неї до Єдиного реєстру та заміну свідоцтва про її державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка. Особи, які провадять підприємницьку діяльність, є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є такі особи одночасно найманими працівниками. Відсутність у позивача доходу від підприємницької діяльності не звільняє від сплати єдиного внеску, у зв`язку з чим відповідачем правомірно сформовані вимоги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України  справа розглянута  в межах доводів апеляційних скарг, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено , що ОСОБА_1  зареєстрована як фізична особа-підприємець з 1997 року, з 2000 звітність до податкового органу не подавала.
06.11.2018  Головним Управлінням ДПС у Полтавській області відносно фізичної особи ОСОБА_1 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-766-55У на суму 15819,54 грн (а.с. 19).
05.02.19 відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки)  № Ф-766-55 на суму 18276,72 грн (а.с. 53).
З інтегрованої картки платника податків вбачається, що борг визначено за період 2017 р., 2018 р. та складається із сум:-  2017 р. – 8448 грн;- І квартал 2018 р. – 2457,18 грн;- ІІ квартал 2018 р. – 2457,18 грн;- ІІІ квартал 2018 р. – 2457,18 грн;- ІV квартал 2018 р.  – 2457,18 грн (а.с.47-49).
В спірний період 2017-2018 рр. ОСОБА_1 включно перебувала на службі в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області, яким, як роботодавцем, сплачувався за   ОСОБА_1 єдиний внесок, що підтверджується відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за Формою ОК-5 (а.с. 62-63).
Позивач, не погоджуючись з вимогами відповідача, звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцем, тому відповідачем безпідставно сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів подання позивачем до податкової інспекції за місцем обліку заяви про зняття з обліку, а також звернення до суб`єкта державної реєстрації із заявою про скасування державної реєстрації матеріали справи не містять, а тому облікові дані, наявні у податкового органу щодо відповідача не підлягають  анулюванню.
Колегія суддів за результатами перегляду рішення суду першої інстанції зазначає наступне.   
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Отже, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які застосовують спрощену систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.
Крім того, згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, колегія суддів зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19, по справі № 520/3939/19, від 23.01.2020 по справі № 480/4656/18.
В спірних правовідносинах предметом оскарження є вимоги контролюючого органу, щодо сплати боргу за період 2017 - 2018 рр.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте відповідачем не надано доказів здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності та отримання доходу в період 2017 р. до 2018 р., а також доказів на спростування висновків суду про сплату роботодавцем за найманого працівника ОСОБА_1 єдиного внеску в спірний період.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, в спірний період ОСОБА_1 одночасно була зареєстрована як фізична особа-підприємець та  була найманим працівником. У цей період роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу.
Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувані вимоги (2017 -2018 р.р.), нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи “Серков проти України” (заява №39766/05), “Щокін проти України” (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” підлягають застосуванню судами як джерела права.
Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувані вимоги відповідача не можна вважати правомірними, а тому суд першої інстанцій правильно застосував норми матеріального права, та задовольнив позов в цій частині.
Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, тому рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим та не підлягає скасуванню.
Щодо апеляційної скарги  позивача про зобов`язання податковий орган анулювати облікові дані ІТС "Податковий блок" та з інших наявних електронних систем про фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 ,  колегія суддів зазначає наступне.
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що в 1997 року вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець, через деякий час припинила підприємницьку діяльність, докази зазначеного не збереглися, у зв`язку зі спливом  тривалого часу. З 2001 року по теперішній час є службовцем та не зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відносини,   пов`язані   із    здійсненням    підприємницької діяльності ( зокрема у 1997) були врегульовані Законом України " Про підприємницьку діяльність"  та іншими законодавчими актами України. 
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України " Про підприємницьку діяльність" державна   реєстрація  суб`єктів  підприємницької  діяльності проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті  Ради народних  депутатів  або  в  районній,  районній  міст   Києва   і Севастополя  державній  адміністрації  за   місцезнаходженням  або місцем  проживання  даного  суб`єкта,  якщо  інше  не  передбачено законодавчими актами України. 
Скасування   державної   реєстрації  припиняє  підприємницьку діяльність і є підставою для здійснення  заходів  щодо  ліквідації підприємця    як   суб`єкта  підприємницької  діяльності.  Статусу юридичної особи підприємець позбавляється  після  здійснення  всіх заходів   щодо   ліквідації   його   як  суб`єкта  підприємницької діяльності.
Відповідно до п. 33 Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 (далі – Положення № 740)(в редакції до 01.07.2004), скасування державної  реєстрації   суб`єкта   підприємницької діяльності   -   фізичної  особи  здійснюється  органом  державної реєстрації за заявою підприємця-громадянина,  а також на  підставі рішення суду (арбітражного суду) у разі:  провадження діяльності, що суперечить законодавству;  несвоєчасного повідомлення підприємцем-громадянином про зміну свого постійного або тимчасового місця проживання;  неподання протягом   року  до  органів  державної  податкової служби податкових декларацій,  документів бухгалтерської звітності 
згідно із законодавством. 
Згідно з п.37 Положення № 740 скасування  державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснюється шляхом виключення його  з Реєстру  суб`єктів  підприємницької  діяльності  на підставі таких документів:  особистої заяви   підприємця-громадянина   або  рішення  суду (арбітражного суду) у випадках, передбачених законодавством;  довідки органу  державної  податкової  служби  про  зняття  з обліку; довідки установ банків про закриття рахунків; довідки органу внутрішніх справ про здачу печаток і штампів; оригіналу свідоцтва про державну реєстрацію. 
     Відповідно до п. 38 Положення № 740 орган державної реєстрації у 10-денний термін  повідомляє відповідні   органи   державної  податкової  служби  та  державної статистики   про   скасування   державної   реєстрації    суб`єкта підприємницької  діяльності .
З 01.07.2004 набрав чинності Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15.05.2003 №755-IV, який регулює відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців (надалі Закон №755-IV). 
Згідно зі статями 4, 16, 17 Закону №755-IV (у редакції, чинній на час його прийняття) державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру. 
Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. 
Відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток. 
Пунктом 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону №755-IV передбачено, що державний реєстратор протягом 2004 - 2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.
01.07.2010 Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання" №2390-VI, який набрав чинності 10.02.2011. 
Відповідно до приписів розділу ІI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня    2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
У витягах з ЄДР зазначається, що ЄДР знаходиться у стані формування, а інформація про фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004 та не включених до ЄДР, отримується в органі виконавчої влади, в якому проводилася державна реєстрація.
З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги позивача , щодо відсутності запису в ЄДР про реєстрацію її як фізичної особи-підприємцем, не є достатніми доказами щодо відсутності у позивача статусу фізичної особи-підприємця.
Колегія суддів зазначає, що відомості про платника єдиного внеску ОСОБА_1 отримано від Пенсійного фонду України, як діючого, та завантажено до реєстру страхувальників у 2013 році, дата взяття на облік ОСОБА_1 як платника єдиного внеску  09.09.1997.
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що була зареєстрована фізичною особю-підприємцеві в 1997. 
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Позивачем не надано доказів, які б свідчили про припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що облікові дані ІТС "Податковий блок" щодо позивача не містять неправдивої інформації , у зв`язку з чим відсутні підстави для їх анулювання.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову щодо анулювання облікових даних ІТС "Податковий блок" та з інших наявних електронних систем про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 по справі № 440/4864/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова