Справа № 463/1744/18                                Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І. 
Провадження № 22-ц/811/3648/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        03 березня 2020 року                                                        м. Львів        
Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Струс Л.Б.
суддів Левика Я.А., Шандри М.М.
секретар Бадівська О.О.
за участю представника ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 жовтня 2019 року в складі судді Шеремети Г.І. 

у справі        
за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії – Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», третьої особи: ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої злочином,-

ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії – Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», третьої особи: ОСОБА_4 , просить стягнути з відповідача на її користь шкоду, завдану злочином, вчиненим  ОСОБА_4 , як працівником Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії – Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», в розмірі 22 500,00 євро., що становить собою розмір внесеного позивачем банківського вкладу.
Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_5 , подавши апеляційну скаргу. 
Вважає, що при ухваленні рішення судом було порушено норми матеріального та процесуального права.
Зазначає, що матеріалами справи встановлено, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 9 березня 2017 року, залишеним у цій частині без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року, ОСОБА_4 протягом 2009-2013 років в приміщенні територіально-відокремленого без балансового відділення 10013/0289 філії ЛОУ АТ «Ощадбанк», зловживаючи своїм службовим становищем заволоділа грошовими коштами вкладників, в тому числі і ОСОБА_3 , за що її було засуджено за ч.5 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України.
Відмовляючи у позові місцевий суд зазначив, що оскільки позивач звернулась до суду в порядку ст. 1172 ЦК України - відшкодування шкоди завданої працівником, однак просить стягнути шкоду, яка являє собою розмір вкладу, який уже стягнуто по судовому рішенню в іншій цивільній справі, це є підставою для відмови у позові.
Вважає, що вказаний висновок є помилковим, оскільки підставою стягнення коштів по справі № 463/2111/14-ц є невиконання банком договірних зобов`язань, а підставою у справі № 463/1744/18 - відшкодування юридичною особою шкоди, завданої її працівником.
Судовий процес по справі № 463/2111/14-ц - завершений, триває процедура виконання судового рішення, яке прийнято на користь ПАТ “Державний ощадний банк України”. Тобто ОСОБА_3 відмовлено у поверненні коштів, які вона вносила протягом декількох років на рахунок у банківській установі в якості депозитного вкладу.
Після проведення відповідних виконавчих дій, грошові кошти виплачені відповідачем у 2016 році на виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 р. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2016 р. будуть повернуті ПАТ “Державний ощадний банк України”.
Враховуючи наведене, після набранням законної сили вироком Личаківського районного суду м. Львова від 09.03.2017 р. ОСОБА_3 була змушена звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку ст. 1172 ЦК України.
Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Представник АТ «Ощадбанк» - Мірошніков П.В. подав відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.
Апелянт ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, хоча про розгляд справи повідомлялася належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за її відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Мірошнікова ОСОБА_6 В ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивач звернулась до суду в порядку ст.1172 ЦК України – відшкодування шкоди завданої працівником, однак фактично просить стягнути з Банку шкоду, яка являє собою розмір вкладу, який уже стягнуто по судовому рішенню в іншій цивільній справі, то заявлений позивачем позов не підлягає задоволенню у зв`язку з неправильністю обраного позивачем способу захисту порушених прав.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Встановлено, що ОСОБА_4 перебувала на посаді завідуючої ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк», за адресою: м.Львів, вул.Медової Печери,39 в період заволодіння коштами позивача.
Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 9 березня 2017 року, залишеним у цій частині без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року, ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, зокрема по факту незаконного заволодіння належними ОСОБА_3  грошовими коштами на загальну суму 304 234,0 гривень (т.1 а.с.100-204).
Згідно зазначеного вище вироку суду,  ОСОБА_4 10.02.2010 року заволоділа грошовими коштами ОСОБА_3 у розмірі 22000,0 гривень, 15.03.2011 року - 22000,0 гривень, 03.05.2012 року - 22000,0 гривень, 05.06.2013 року - 187,0 гривень, 29.01.2009 року - 5000,0 Євро, 10.02.2010 року - 5000,0 Євро, 15.03.2011 року - 5000,0 Євро, 03.05.2012 року - 2256,25 Євро, 05.06.2013 року - 15000,0 Євро.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Факт заподіяння майнової шкоди позивачу внаслідок вчинення злочину ОСОБА_4 встановлено судом у кримінальному провадженні та не підлягає доказуванню в ході розгляду цієї цивільної справи.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 22.02.2016 року відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_3  та АТ «Ощадбанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу та задоволено зустрічний позов АТ «Ощадбанк» до  ОСОБА_3 про визнання договору банківського вкладу нікчемним. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року скасовано рішення Галицького районного суду м.Львова від 22.02.2016 року та ухвалено нове, яким стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь  ОСОБА_3 за депозитним договором №26303001302824 на вклад «Депозитний» від 05.06.2013 року 22 500,00 євро, 540,04 євро процентів, 85,07 євро трьох відсотків річних та 275,00 грн. понесених судових витрат. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року відповідно до ст..319 ЦПК України набрало законної сили з моменту його проголошення, та 22-30.12.2016 року було виконано Банком.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2016 року відхилено касаційну скаргу АТ «Ощадбанк», а Рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 29.11.2017 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2016 року скасовано, а рішення Галицького районного суду м.Львова від 22.02.2016 року залишено в силі. А відтак починаючи з 29.11.2017 року позивач  ОСОБА_3 зобов`язана повернути АТ «Ощадбанк» безпідставно одержані кошти за скасованим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року. У зв`язку з неодержанням в добровільному порядку коштів від позивача Банк звернувся із заявою про поворот виконання судового рішення. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.01.2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2018 року заяву про поворот виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року у справі №463/2111/14-ц задоволено.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26.06.2017 року у справі №461/5712/14-ц, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 19.12.2017 року, позов  ОСОБА_3  до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення неповернутого банківського вкладу - задоволено, в задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ 10013/0289 філії Львівського обласного управління до  ОСОБА_3  про визнання договору банківського вкладу нікчемним – відмовлено. Вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь  ОСОБА_3  кошти у розмірі 26000,0 гривень за договором банківського вкладу, 1826 грн. 27 коп. відсотків по вкладу та 98 грн. 30 коп. три відсотки річних.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі Zolotas проти Греції (№2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу (далі ЦК), якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо, якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язані з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави ( Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).
Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належать позивачу на праві власності не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж протоколу є додатковою статтею Конвенції.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права ( стаття 1 Першого Протоколу).
Такий же ж принцип закріплено у статті 41 Конституції України.
Згідно з ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди – це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України., майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У тих випадках, коли шкода заподіяна працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).
Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належать позивачу на праві власності, порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж Протоколу, є додатковою статтею Конвенції.
Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК).
Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року суди розглядаючи позови про відшкодування шкоди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від її вини.
У спорах про відшкодування шкоди згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України діє презумпція вини заподіювача щкоди. У зв`язку з цим, саме він повинен довести відсутність своєї вини у завданні шкоди.
Таким чином, враховуючи, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 9 березня 2017 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, зокрема по факту незаконного заволодіння належними ОСОБА_3  грошовими коштами на загальну суму 304 234,0 гривень (т.1 а.с.100-204) а також те, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26.06.2017 року у справі №461/5712/14-ц стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь  ОСОБА_3  кошти у розмірі 26000,0 гривень за договором банківського вкладу, 1826 грн. 27 коп. відсотків по вкладу та 98 грн. 30 коп. три відсотки річних, колегія суддів приходить до висновку, що на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 231 865 грн 20 коп.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 жовтня 2019 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії – Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», третьої особи: ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої злочином – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії – Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_3 - 231 865 грн 20 коп. шкоди завданої злочином.
В решті позову відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено 12.03.2020 року.

Головуючий 

Судді