ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20597/18                                              Суддя першої інстанції: Шрамко Ю.Т.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Епель О.В., Кобаля М.І.,
при секретарі                    - Кондрат Л.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у порядку спрощеного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі – Відповідач, Міноборони України) про:
- визнання протиправним рішення комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 24.11.2017 року №121 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблої жінки-військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 );
- зобов`язання Міноборони України виплатити членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , передбачену ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, членам сім`ї загиблої.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.05.2019 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 24.11.2017 року №121 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблої військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 ;
- зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення членам сім`ї загиблої військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 , передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки смерть ОСОБА_2 сталася під час проходження військової служби, а перебування її у стані алкогольного сп`яніння не було безпосередньою причиною загибелі останньої, то ОСОБА_1 як мати ОСОБА_2 має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд підкреслив, що, по-перше, на момент виникнення спірних правовідносин до повноважень Міноборони України входить лише прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, а не виплата такої, по-друге, на момент смерті ОСОБА_2 діяли норми, які встановлювали розмір такої допомоги в сумі 500-кратного прожиткового мінімуму, а не 750-кратного.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, в оскаржуваному рішенні не зазначено, на яку дату необхідно визначати розмір одноразової грошової допомоги, по-друге, судом не було враховано, що причинно-наслідковий зв`язок смерті ОСОБА_2 пов`язаний із вживанням нею алкогольних напоїв, по-третє, покладення на Міноборони України обов`язку з призначення одноразової грошової допомоги є втручанням у дискреційні повноваження органу державної влади.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, Апелянт безпідставно зазначає про необхідність виплати одноразової грошової допомоги з розрахунку прожиткового мінімуму станом на 01.01.2017 року, оскільки аналіз положень Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням практики Верховного Суду свідчить, що розмір прожиткового мінімуму визначається на момент виплати. Підкреслює, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що загибель ОСОБА_2 не пов`язано із перебуванням останньої у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, наведені обставини підтверджені й вироком суду, який набрав законної сили. Окремо зауважує, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а відтак посилання Міноборони України на втручання в його дискреційні повноваження є помилковим.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.05.2020 року.
На адресу Шостого апеляційного адміністративного суду 19.05.2020 року від ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантинними заходами, введеними на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211.
Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що приписи ч. 1 ст. 167 КАС України визначають, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема, перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення); інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.
За правилами ч. 2 ст. 167 КАС України якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
Судом враховується, що хоча положення ст. 167 КАС України не містять вимог щодо підписання особою письмової заяви, яка подається до суду, однак така вимога безпосередньо випливає зі змісту положень процесуального закону (зокрема, п. 3 ч. 4 ст. 169, п. 1 ч. 4 ст. 298 КАС України). Саме підписання (письмове або електронним підписом) письмової заяви дає суду можливість упевнитися у волевиявленні особи щодо подання відповідної заяви до суду. В іншому ж випадку, за відсутності підпису на письмовому документі, який подається до суду, останній не може бути розглянутий в силу положень ч. 2 ст. 167 КАС України.
Суд вважає за необхідне звернути увагу, що за правилами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, яка потребує відправлення, отримання, використання та постійного зберігання за участю третіх осіб електронних даних, аналоги яких на паперових носіях повинні містити власноручний підпис відповідно до законодавства, а також автентифікація в складових частинах інформаційних систем, в яких здійснюється обробка таких електронних даних та володільцями інформації в яких є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної форми власності, повинні здійснюватися з використанням кваліфікованих електронних довірчих послуг, зокрема, кваліфікованого електронного підпису.
Разом з тим, подане ОСОБА_1 клопотання електронним підписом не підписане, про що свідчить відповідна відмітка на штампі реєстрації вхідної кореспонденції уповноваженим працівником суду.
З огляду на викладені вище обставини подання письмового клопотання про відкладення розгляду справи, суд приходить до висновку про існування об`єктивних перешкод, які унеможливлюють його розгляд в установлений процесуальним порядком спосіб.
Крім того, відповідно до ст. 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Разом з тим, судовою колегією враховується, що обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи не визнавалася.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За таких обставин та з огляду на те, що заявлене клопотання не відповідає вимогам КАС України, які висуваються до письмового документа, а також зважаючи на визначені ст. 309 КАС України строки розгляду справи, судова колегія вважає за можливе продовжувати розгляд справи, відмовивши у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.05.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Міноборони України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника Апелянта, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції – без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, старший солдат ОСОБА_2 з 30.11.2016 року проходила військову службу за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді відповідального виконавця групи секретного документального забезпечення служби охорони державної таємниці та у період з 29.03.2017 року по 14.04.2017 року приймала безпосередньо участь в антитерористичній операції, що підтверджується довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 17.04.2017 року №2/1/2215 (а.с. 12).
Судом першої інстанції поряд з іншим встановлено, що наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 14.04.2017 року №108 військовослужбовець старший солдат ОСОБА_2 виключена зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
За наслідками службового розслідування, проведеного на підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 13.04.2017 року №804 (а.с. 23-24), було складено акт, в якому зафіксовано, що смерть старшого солдата ОСОБА_2 сталася під час проходження військової служби, не під час виконання обов`язків військової служби та не пов`язана з вчиненням нею злочину чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження (а.с. 25-27).
Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у військовослужбовця від 03.10.2017 року №2607, поранення та причина смерті старшого солдата військової служби ОСОБА_2 – «Так, пов`язані з проходженням військової служби» (а.с. 28). 
Окружним адміністративним судом міста Києва також встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 24.01.1996 року, виданим виконкомом Комарської сільської ради народних депутатів Великоновосілківського району Донецької області (а.с. 15).
Згідно із витягом із особової справи ОСОБА_2 №С-2229 її мати – ОСОБА_1 , входила до складу сім`ї ОСОБА_2 (а.с. 13), що підтверджується також довідкою Виконавчого комітету Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 09.06.2017 року №258 (а.с. 14).
Сповіщенням про смерть (загибель) від 17.05.2017 року військова частина польова пошта НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про загибель 13.04.2017 року її доньки ОСОБА_2 в результаті розтрощення мозку, перелому склепіння черепу, отриманих внаслідок нападу з використанням ручної вогнепальної зброї (а.с. 16). При цьому в указаному сповіщенні зазначено, що смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Про смерть ОСОБА_2 виконкомом Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 14.04.2017 року (а.с. 18).
При цьому, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги Донецький обласний військовий комісаріат листом від 28.11.2017 року №СЗ/881 повідомив ОСОБА_1 про те, що рішенням, оформленим протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 24.11.2017 року №121 їй відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з огляду на те, що:
- на час загибелі старший солдат ОСОБА_2 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком експерта Бахмутського відділення судово-медичної експертизи від 27.06.2017 року №157, та розпивала спиртні напої на території військової частини, святкуючи присвоєння військового звання іншому військовослужбовцю і була випадково застрелена іншою особою через неналежне поводження зі зброєю;
- відповідно до статті 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розпивання алкогольних напоїв військовослужбовцями на території військових частин, військових об`єктів або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані є адміністративним правопорушенням;
- згідно зі статтею 16-4 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей», призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння (а.с. 35).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. ст. 1, 3, 16, 16-2, 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку призначенні і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки смерть ОСОБА_2 не пов`язана з перебуванням останньої у стані алкогольного сп`яніння, то висновок Міноборони України про відсутність у матері загиблої права на призначення одноразової грошової допомоги є безпідставним.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону його лія поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Приписи ч. ч. 6, 9 ст. 16-3 вказаного Закону визначають, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві – резервістами.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог даної статті Закону постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – Порядок №975).
Так, в абз. 3 п. 2 даної постанови закріплено, що допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
При цьому, згідно п. 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є – у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби), що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.
Згідно абз. 2 п. «а» ч. 1 ст. 16-2 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Так, відповідно до пп. 2 п. 4 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала у період проходження військовослужбовцем військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.
Пунктом 5 Порядку №975 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, рівними частками членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.
Системний аналіз наведених норм у своєму взаємозв`язку свідчить, що розмір одноразової грошової допомоги повинен обраховуватися, виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому проводиться її виплата, чим спростовується твердження Апелянта про те, що розмір такої допомоги повинен обраховуватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року (року смерті ОСОБА_2 ). При цьому у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вірно підкреслила, що постановою Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі № 2240/2957/18 було залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було зобов`язано Міноборони України здійснити призначення та виплату одноразової грошової допомоги саме виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому проводитиметься її виплата.
Надаючи оцінку доводам Міноборони України щодо залишення поза увагою судом першої інстанції причинно-наслідкового зв`язку смерті ОСОБА_2 із станом алкогольного сп`яніння останньої, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно ч. 2 ст. 3 Закону його дія не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
Відповідно до ст. 16-4 Закону, що також зазначено й у п. 19 Порядку №975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
У постанові від 22.04.2019 року у справі № 814/1331/18 Верховний Суд зазначив, що наявність алкоголю в крові померлого військовослужбовця не є безумовною підставою, що позбавляє членів його родини права на отримання відповідної одноразової допомоги.
Необхідною умовою для відмови у призначенні та виплаті відповідної допомоги, окрім наявності алкоголю у крові військовослужбовця, є встановлення факту здійснення останнім негативних дій, що стали безпосередньої причиною його смерті.
Аналогічні висновки Верховного Суду також відображені й у постанові від 11.04.2018 року у справі №802/1869/17-а.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, зі змісту лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від 13.04.2017 року №158 вбачається, що причиною її смерті визначено розтрощення мозку, перелом склепіння черепу внаслідок нападу з використанням ручної вогнепальної зброї, що сталося на території військової частини (а.с. 19).
Крім того, згідно висновку судово-медичного експерта Бахмутського відділення судмедекспертизи ОСОБА_3 від 27.06.2017 року №157 смерть ОСОБА_2 наступила внаслідок розтрощення головного мозку, обумовленого вогнепальним кульовим наскрізним пораненням голови, про що свідчать наявність вхідного та вихідного вогнепальних отворів, дірчастих переломів кісток черепа, рановий канал речовини головного мозку. Виявлене експертом одне вогнепальне кульове наскрізне поранення голови має ознаки тяжких тілесних ушкоджень та находиться у прямому зв`язку з її настанням. В крові та сечі загиблої виявлено етиловий сприт у концентрації відповідно 0,70% та 1,21%, що свідчить про її алкогольне сп`яніння легкого ступеню за життя (а.с. 20-22).
До того ж, як вже було зазначено вище, згідно акта проведеного на підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 13.04.2017 року №804 службового розслідування смерть старшого солдата ОСОБА_2 сталася під час проходження військової служби, не під час виконання обов`язків військової служби та не пов`язана з вчиненням нею злочину чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження (а.с. 25-27).
Про зв`язок поранення та смерті із проходженням військової служби також зазначено й у вже згаданому вище витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у військовослужбовця від 03.10.2017 року №2607 (а.с. 28).
Викладене, у свою чергу, свідчить про обґрунтованість позиції суду першої інстанції про те, що смерть старшого солдата ОСОБА_2 сталася під час проходження військової служби, не під час виконання обов`язків військової служби, не пов`язана з вчиненням нею злочину чи адміністративного правопорушення та не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.
При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, наявні у матеріалах справи докази не містять підтвердження того, що смерть старшого солдата ОСОБА_2 настала внаслідок вчинення нею адміністративного правопорушення та/або у зв`язку з перебуванням у стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до статті 16-4 Закону унеможливлює призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її доньки.
Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції обставин, встановлених вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.02.2018 року у справі №219/7247/17, який набрав законної сили 17.03.2018 року, судовою колегією відхиляються з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції зазначено, що у згаданому вироку було встановлено, що старший солдат ОСОБА_2 приблизно об 01:45 03.04.2017 року, приймаючи участь у вжитті спиртних напоїв, скориставшись тим, що ОСОБА_4 вийшов з приміщення СА9 та залишив на сейфі закріплену за ним табельну вогнепальну зброю без магазину та окремо споряджений патронами в кількості 8 одиниць магазин, взяла з поверхні сейфу вказаний пістолет та стала бавитися ним, на що ОСОБА_5 став робити останній зауваження. На зауваження ОСОБА_5 з приводу порушення правил поводження із зброєю ОСОБА_2 поклала вказаний пістолет на поверхню сейфа. Після цього, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_5 взяв з сейфа закріплений за ОСОБА_4 пістолет у руки, підійшов на відстань приблизно 1 метра до ОСОБА_2 , яка знаходилася обличчям до ного, не переконавшись у тому, що вказаний пістолет знаходиться на запобіжнику, а патрон відсутній у патроннику, став виказувати ОСОБА_2 невдоволення щодо порушення нею правил поводження із зброєю. У подальшому, ОСОБА_5 випадково натиснув на спусковий гачок вказаного пістолета, після чого пролунав один постріл, внаслідок якого ОСОБА_2 було спричинене вогнепальне кульове наскрізне поранення голови, що спричинило смерть останньої.
Викладене, у свою чергу, дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що перебування старшого солдата ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, а також бавлення останньої з табельною зброєю іншого військовослужбовця не було безпосередньою причиною її смерті.
Водночас, у вищевказаному вироку суд дійшов висновку про те, що військовослужбовець ОСОБА_5 дійсно 13.04.2017 року, приблизно о 01 годині 45 хвилин, в спеціальній апаратній - СА9 автомобіля ГАЗ 66, номер НОМЕР_4 , розташованого на території військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілої ОСОБА_2 .
Отже, як вірно підкреслив Окружний адміністративний суд міста Києва, смерть старшого солдата ОСОБА_2 не була наслідком вчинення нею кримінального чи адміністративного правопорушення або перебування у стані алкогольного сп`яніння, а навпаки її смерть настала внаслідок вчинення злочину іншою особою. При цьому, перебування загиблої у стані алкогольного сп`яніння не знаходилось у причинному зв`язку з її смертю.
Таким чином, встановивши, що поранення ОСОБА_2 у період проходження нею військової служби, яке спричинило смерть, не було наслідком вчинення останньою кримінального чи адміністративного правопорушення або перебування у стані алкогольного сп`яніння, а сталося внаслідок скоєння злочину військовослужбовцем ОСОБА_5 , що підтверджується матеріалами справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом від 24.11.2017 року №121.
Твердження Апелянта про те, що з покладенням на Міноборони України обов`язку із прийняття рішення про призначення членам сім`ї загиблої ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження Відповідача, що не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства, судова колегія вважає помилковими з огляду на таке.
Положеннями п. п. 10-13 Порядку №975 передбачено, що члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), ряд визначених документів (п. 10).
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів) (п. 12).
У свою чергу, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови (п. 13).
Викладене, у свою чергу, свідчить, що саме до повноважень Міноборони України належить вирішення питання щодо призначення членам сім`ї військовослужбовця одноразової грошової допомоги.
У контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до п. п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
За правилами ч. ч. 3-4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Натомість, у цій справі Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року справі №816/303/16.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.
З урахуванням викладеного судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов`язання Відповідача прийняти рішення про призначення членам сім`ї загиблої військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 , передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.
Наведена правова позиція відображені й у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 295/2741/17.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 травня 2019 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

          Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                            О.В. Епель
                                                                                                    М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 20» травня 2020 року.

Дата складання повного тексту20.05.2020