Постанова                                         
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 461/244/17
провадження № 61-4999св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Любов Іванівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року у складі судді Волоско І. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 06 лютого 
2019 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л. І. (далі - приватний нотаріус Пилипенко Л. І.), про визнання недійсним договору дарування та скасування запису про реєстрацію права власності.
 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року у справі № 461/7154/15 визнано незаконним і скасовано рішення від 27 травня 2013 року № 2621057 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування 
від 17 січня 2015 року № 43, за яким ОСОБА_2 подарував зазначену квартиру своїй дочці - ОСОБА_3 укладений на підставі свідоцтва про право власності, яке визнано судом недійсним, а тому зазначений договір також повинен бути визнаним недійсним, оскільки одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.
 
Посилаючись на наведене, просив визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 17 січня 2015 року № 43, укладений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ; скасувати запис про право власності № 8412182 за ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1  відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна вимога 
ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 17 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вже була предметом судового розгляду та з цього приводу були ухвалені відповідні судові рішення, зокрема рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року у справі № 461/7154/15 встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є стороною зазначеного договору, а тому він не має права його оспорювати. Заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто воно є оціночним, а тому ураховуючи, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі, вона звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Установивши, що оспорюваним договором дарування та записом про право власності за ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна - квартиру 
АДРЕСА_1 , права та інтереси позивача не порушуються, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 
2017 року вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав законним та обгрунтованим висновок суду про те, що вимога ОСОБА_1 про скасування договору дарування від 17 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вже була предметом судового розгляду, зокрема рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року встановлено, що позивач - ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, а отже не вправі його оспорювати. Крім того, апеляційний суд вказав, що заявляючи вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав укладення його під впливом обману, позивач, не будучи стороною цього договору, не довів умислу відповідачів на введення його оману, що призвело до порушення його прав та інтересів. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, заявник у апеляційній скарзі фактично змінив підставу позову, обгрунтовуючи недійсність оспорюваного ним правочину порушенням відповідачами публічного порядку, з підстав передбачених статтею 228 ЦК України. Оскільки ОСОБА_1 в позовній заяві не обгрунтовував свої вимоги посиланням на зазначену підставу, зазначені обставини судом першої інстанції не перевірялися, суд апеляційної інстанції відхилив зазначені доводи, додатково зазначивши, що укладення договору з порушенням публічного порядку не потребує визнання його недійсним в судовому порядку, оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону. 
 
Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року і постанову Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати квартиру АДРЕСА_1 до вирішення справи про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, а тому договір дарування від 17 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним, оскільки укладаючи зазначений правочин ОСОБА_2 знав про існування спору та ввів свою доньку ОСОБА_3 в оману. Крім того, договір дарування був укладений у період, коли було скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що є підставою для встановлення нікчемності зазначеного правочину.
 
Ураховуючи наведене, а також те, що до складу спірної квартири входить належне йому на праві спільної часткової власності майно (спільні вбиральні на рівні першого поверху та підвалу), що свідчить про порушення його конституційних прав на мирне володіння майном, та те, що укладення договору дарування від 17 січня 2015 року порушує публічний порядок, а тому відповідно до положень статті 228 ЦК України спірний договір є нікчемним.
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У травні 2019 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у яких вони зазначали, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані рішення, підстави для їх скасування відсутні.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє у межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги та відзивів, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
17 січня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л. І. посвідчено договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27 травня 2013 року реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції, індексний № 4002019.
 
Право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 68521546101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 травня 2013 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2011 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «СНІП» про зобов`язання ОСОБА_2 розібрати добудову до квартири АДРЕСА_1 , реконструкція якої була здійснена згідно з дозволом на виконання будівельних робіт від 30 грудня 
2002 року № 657/02.
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про виконання письмового зобов`язання від 06 листопада 2003 року з залишенням частини стіни добудови для забезпечення не руйнування квартири АДРЕСА_1 , шляхом розібрання збудованої ним прибудови за свій рахунок у випадку скасування дозвільних документів судом.
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2016 року у справі № 461/7154/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до 
ОСОБА_3 , Львівського міського управління юстиції, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної реєстрації Львівської міської ради, державного реєстратора Величка А. С., приватного нотаріуса Пилипенко Л. І., треті особи ОСОБА_2 , ОСББ «СНІП», про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування договору дарування.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року у справі № 461/7154/15 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Галицького районного суду міста Львова від 12 липня 2016 року в частині відмови у визнанні незаконними та скасуванні рішення від 27 травня 2013 року № 2621057 про державну реєстрацію права власності за 
ОСОБА_2 на квартиру 
АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на зазначену квартиру, індексний номер 4002019, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. 
 
Залишаючи без змін рішення Галицького районного суду міста Львова 
від 12 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про скасування договору дарування від 17 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , апеляційний суд вказав, що  ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, а тому не вправі його оспорювати.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Звертаючись з позовом до суду про визнання недійсним укладеного 17 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 обгрунтовував свої вимоги тим, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на реконструйовану квартиру 
АДРЕСА_1 незаконно, договір дарування укладений на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке визнано судом недійсним, а тому зазначений правочин підлягає визнанню недійсним, як такий, що був укладений внаслідок обману однієї із сторін правочину щодо обставин, які мають істотне значення. 
 
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Аналіз частини першої статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману саме сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення, тобто при обмані завжди наявний умисел з боку однієї сторони правочину щодо іншої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.
 
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним за позовом сторони правочину, і саме на позивача, як сторону правочину, яка діяла під впливом обману, покладається обов`язок довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, та сам факт обману. 
 
Установивши, що  ОСОБА_1 не є стороною оскаржуваного правочину і не довів умислу відповідачів на укладення договору дарування, внаслідок чого були порушені його права, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 порушення його прав чи законних інтересів оскаржуваним договором дарування та записом про реєстрацію право власності за  ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, суди попередніх інстанцій також послалися на те, що позовна вимога  ОСОБА_1 про скасування договору дарування 
від 17 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вже була предметом судового розгляду, зокрема, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року у справі № 461/7154/15 залишено без змін рішення Галицького районного суду міста Львова від 12 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування договору дарування від 17 січня 2015 року.
 
Такі посилання судів попередніх інстанцій є помилковими, оскільки підстави позову у справі № 461/7154/15 не є тотожними підставам позову, визначеним у справі, що переглядається судом касаційної інстанції. Однак зазначене не вплинуло на правильність вирішення спору по суті та не може бути підставою для скасування правильних по суті оскаржуваних судових рішень.
 
Посилання заявника на те, що договір дарування порушує публічний порядок, а тому повинен бути визнаний нікчемним,не заслуговують на увагу, оскільки  ОСОБА_1 не обгрунтовував позовні вимоги зазначеними підставами і суд першої інстанції їх не перевіряв та не надавав їм оцінки. В силу повноважень, визначених частиною другої статті 400 ЦПК України, касаційний суд перевіряє законність та обгрунтованість оскаржуваних судових рішень лише в межах позовних вимог заявлених у суді першої інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду, та не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак