Справа № 309/1162/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        17 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маркусь Михайло Іванович на рішення Хустського районного суду Закарпатської області ухваленого 30 грудня 2019 року головуючим суддею Довжанин М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, –

встановив:

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку в його житловому будинку. Позовну заяву обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка є його донькою, яка не проживає у його будинку з жовтня 2017 року. Вона зареєстрована за вищевказаною адресою, хоча фактично майже 2,5 років не веде спільне господарство, не проводить необхідні ремонти будинку і ніколи не проводила. Всі його спроби щодо вирішення з нею питання про добровільне зняття з реєстрації не призвели до позитивного результату, позаяк вона категорично відмовляється це робити. Він вимушений звертатися до суду із відповідним позовом. У його будинку фактично проживає він та його дружина. Оскільки відповідачка не проживає у вказаному будинку, у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг через відсутність можливості отримати субсидію, чим об`єктивно порушуються його права. Посилаючись на ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України просив задовольнити позов.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 30.12.2019 в задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що судом не вірно встановлено фактичні обставини справи. Суд не врахував, що позивач є одноосібним власником спірного житлового будинку. Відповідачка проживала у такому будинку за згоди попереднього власника та не є членом сім`ї позивача, і такий згоди на її вселення не давав, а отже з припиненням права власності попереднього власника позивачка втратила право на користування житлом.

Представником ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення його права власності та умов співжиття відповідачкою. А тому, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги, яка не підлягає задоволенню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 21 серпня 2012 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.5).

Також вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 є донькою позивача. 

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов громадянина ОСОБА_1 , складеного 08 лютого 2019 року депутатом Велятинської сільської ради ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованою є ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 жовтня 2017 року проживає у АДРЕСА_2 . Дана обставина також стверджується довідкою № 2211 від 01.04.2019 року (а.с.8, 9).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 та не проживала в спірному будинку з поважних причин, через створення перешкод з боку батька у користуванні житлом.

Однак, такий висновок суду є помилковим з огляду на таке.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Як вбачається з матеріалів справи, попереднім власником вказаного житлового будинку була ОСОБА_6 , мати позивача, якій він належав на підставі свідоцтва про право власності №  НОМЕР_1 , виданого 11 вересня 2000 року Велятинською сільською радою Хустського району Закарпатської області.

У спірному будинку з моменту народження проживала дочка позивача – ОСОБА_2 , зі згоди попереднього власника – її бабусі ОСОБА_6 . При цьому спірний будинок є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 з 03 грудня 2008 року.

Суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що позивач як власник будинку заперечує проти проживання відповідачки у спірному будинку, а ОСОБА_2 , дочка власника, не є членом його сім?ї у силу частини першої статті 6 СК України.

Вказані обставини встановлені Постановою КЦС у складі Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №309/2477/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про виселення, а отже, такі в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню.

Позаяк ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , і така вселилася у спірний будинок зі згоди попереднього власника ОСОБА_6 , то з переходом до ОСОБА_1 права власності на будинок, право власності попереднього власника ОСОБА_6 на такий будинок припинилося, у зв`язку з чим автоматично припинилося і право користування спірним будинком у ОСОБА_2 ..

А тому, новий власник будинку ОСОБА_1 , в силу приписів ст.ст. 383, 391 ЦК України, вправі вимагати усунення будь-яких порушень свого права власності на жиле приміщення, від будь-яких осіб, у тому числі й осіб, які не є і не були членами його сім`ї. При цьому таке право ОСОБА_1 не залежить від поважності причин не проживання ОСОБА_2 у будинку, позаяк така не є членом його сім`ї, а отже, приписи ст. 405 ЦК України не підлягають до застосування.

Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 20.02.20р., ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 05.09.1992 року про що 05.09.1992 року складено відповідний актовий запис №25 виконавчим комітетом Велятинської сільради Хустського району, (а.с. 89). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.02.2018 року – ОСОБА_7 є власником житлового будинку площею 223,7 кв.м. в АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності за № 45841452 від 19.10.2015 року, (а.с. 76). Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 разом з сім`єю своєю проживає в АДРЕСА_2 . 

Відтак, вимога ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то саме по собі дане судове рішення є підставою для вчинення відповідним органом дій щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку, а отже, така вимога наразі є передчасною та задоволенню не підлягає.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача піддягає стягненню судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 768,40 грн., та за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн., тобто на загальну суму 2029,60 грн.

Враховуючи встановлене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маркусь Михайло Іванович, задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2019 року скасувати, та прийняти постанову про часткове задоволення позову.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовної вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2029,60 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 19 червня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді