ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23752/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 травня 2020 року                                                                        м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
 головуючого судді                                                                               Ганечко О.М.,
 суддів                                                                                                         Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс» на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс» до Київської міської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості,
    
В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської митниці ДФС, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської митниці ДФС про коригування митної вартості товару від 06.06.2019 № 100010/2019/000227/2.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2019 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, шляхом подання до суду документа про сплату судового збору в сумі 19210,00 грн. на рахунок Окружного адміністративного суду міста Києва.
03.02.2020 до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 09.12.2019, у якій останній повідомив суд, що платіжне доручення № 409 про сплату судового збору в розмірі 1921,00 грн. було додане при поданні позовної заяви у справі № 640/16844/19. Звернув увагу, що провадження у справі № 640/16844/19 не було відкрито, а позовна заява була повернута, а тому, вважається неподаною, а судовий збір не використаний.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.02.2020 позовну заяву повернуто позивачу.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, товариство подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, просить скасувати оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути дану апеляційну скаргу в порядку письмового провадження, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 312 КАС України.
Постановляючи ухвалу про залишення позову без руху, суд першої інстанції вказав на наявні недоліки позовної заяви: до позовної заяви не додано документ про сплату судового збору у встановленому розмірі.
Так, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з наступного:
-             позовні вимоги про скасування рішення про коригування митної вартості товару є майновими, а з урахуванням розміру позовних вимог та встановленого Законом України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, позивачеві за подання до суду даного позову було необхідно сплатити 19210,00 грн (1,5 % від 1627605,83 грн - суми скоригованої вартості товару, визначеної спірним рішенням);
-             на підтвердження сплати судового збору за подання вказаного позову, позивачем до позовної заяви додано платіжне доручення № 409 від 30.07.2019 про сплату судового збору в сумі 1921,00 грн., разом з тим, при перевірці зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судом першої інстанції було з`ясовано, що вказане платіжне доручення було надано Товариством з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс» при поданні позовної заяви у справі № 640/16844/19, з огляду на що, надане платіжне доручення не є належним доказом сплати судового збору;
-             станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали, від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс» не надійшло жодних документів на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху.
В обґрунтування апеляційної скарги, товариство зазначає, що в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції не було враховано таке:
-             позовні вимоги мають немайновий характер;
-             додане до позовної заяви платіжне доручення є належним доказом сплати судового збору, адже його використання у іншій справі не було здійснено, оскільки позовна заява була повернута судом.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Так, ч. 3 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду юридичною особою позову майнового характеру, який подано юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Розраховуючи суму, що підлягає сплаті за подання позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням розміру позовних вимог та встановленого Законом України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, позивачу за подання до суду даного позову необхідно сплатити 19210,00 грн. (1,5 % від 1627605,83 грн. - суми скоригованої вартості товару, визначеної спірним рішенням). Тобто, окружним судом визначено розмір суми до сплати, з урахуванням обмеження максимальної суми в 19210,00 грн. (1921 грн. * 10 = 19210,00 грн.)
Залишаючи апеляційну скаргу без руху, окружний суд виходив з того, що загальна оспорювана сума (ціна позову) у справі становить суму скоригованої вартості товару, визначеної спірним рішенням.
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, товариством було надіслано платіжне доручення № 409 від 30.07.2019 на суму 1921,00 грн., проте, судом враховано, що вказане платіжне доручення було надано Товариством з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс» при поданні позовної заяви у справі № 640/16844/19, а тому, останнє не є належним доказом сплати судового збору за подання даного позову.
При цьому, апелянт вказує на те, що платіжне доручення № 409 від 30.07.2019 на суму       1921,00 грн., є належним доказом сплати судового збору, оскільки воно подавалось разом із іншим позовом у справі № 640/16844/19, провадження по якому не було відкрито, а позовна заява повернута позивачу, з огляду на що, судовий збір не було використано.
На противагу зазначеному, колегія суддів звертає увагу на те, що платіжне доручення № 409 від 30.07.2019 на суму 1921,00 грн., було додано до позовної заяви в іншій справі, сума судового збору зарахована/прив`язана та відображена саме до тієї справи, а питання наслідків повернення сплаченого судового збору у разі повернення позовної заяви врегульовано нормами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» (наслідок - ухвала про повернення судового збору), адже використання однієї і тієї д квитанції про сплату судового збору неодноразово не дає змогу суду пересвідчитись про належне зарахування сплаченої суми судового збору та може призводити до повторно використання платіжних доручень/квитанцій.
Крім того, щодо визначення ціни позову, з якої визначається належна до сплати сума судового збору, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Так, спірним питанням, є правильність визначення ціни позову, виходячи з якої має бути сплачено судовий збір за позовними вимогами майнового характеру про оскарження рішень про коригування митної вартості товарів.
Важливим елементом є не ототожнення понять «митні платежі» та «митна вартість» при розрахунку належного до сплати розміру судового збору, адже вказані поняття не є ідентичними, оскільки «митна вартість» це фактично ціна товарів, а «митні платежі» - податки на них нараховані, тому вартісне вираження цих понять є відмінним. 
Верховний Суд вже розглядав справи з подібними правовідносинами. Так, в постановах від 21.08.2018 (справа № 810/3206/17), від 31.01.2019 (справа № 814/1045/16), була висловлена правова позиція, що оскільки предметом позову є рішення про коригування митної вартості товарів, то розрахунок судового збору має здійснюватися, виходячи з розміру різниці між митною вартістю, що була розрахована позивачем, та митною вартістю, що була відкоригована оскаржуваними рішеннями.
У той же час, Верховним Судом в постановах від 12.06.2018  (справа № 810/88/16), від 14.05.2019 (справа № 826/8432/18) висловлену іншу правову позицію, згідно з якою розмір мита, який необхідно доплатити для випуску товарів у вільний обіг, є загальною сумою майнових вимог, тобто ціною позову, при оскарженні рішення про коригування митної вартості. Такий висновок у зазначених рішеннях Верховного Суду ґрунтується на тому, що різниця між митною вартістю, визначеною декларантом, та митною вартістю, визначеною контролюючим органом внаслідок коригування, згідно з приписами статті 279 Митного кодексу України становить базу оподаткування митом товарів, і не вважається загальною сумою майнових вимог позивача.
Наведене свідчить, що висновки Верховного Суду, висловлені в постановах від 21.08.2018 (справа № 810/3206/17), від 31.01.2019 (справа № 814/1045/16) суперечать висновкам Верховного Суду, викладених у постановах 12.06.2018 (справа № 810/88/16), від 14.05.2019 (справа № 826/8432/18).
З метою єдності практики вирішення спорів у подібних правовідносинах, Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.03.2020 у справі           № 1.380.2019.001962 (провадження № К/9901/30593/19) вважає, що наявні підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 21.08.2018 (справа № 810/3206/17), від 31.01.2019 (справа № 814/1045/16), з урахуванням такого.
Окремі рішення, прийняті суб`єктом владних повноважень, можуть породжувати підстави для зміни майнового стану фізичної чи юридичної особи. Зокрема, реалізація таких рішень може призводити до зменшення або збільшення майна особи. Відповідно і вимоги до суду щодо оскарження такого рішення спрямовані на захист порушеного права в публічно-правових відносинах саме з метою збереження належного особі майна.
Оскільки безпосереднім наслідком винесення рішення про коригування митної вартості є зміна складу майна позивача, вимоги про скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень, є майновими.
Аналогічне правозастосування викладене і в постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року (справа № 804/1760/16), від 26 березня 2019 року (справа № 820/3356/16).
Для правильного визначення судового збору, що підлягає сплаті під час звернення до суду з вимогами майнового характеру, важливе значення має встановлення розміру ціни позову. Неправильне визначення ціни позову може призвести до необґрунтованого відкриття провадження у справі або, навпаки, до необґрунтованого повернення поданої заяви/скарги.
Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (стаття 49 МК України).
Стаття 50 МК України визначає цілі використання відомостей про митну вартість товарів, а саме для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.
Відповідно до частини першої статті 55 МК України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Одним із обов`язків декларанта у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, є сплата митних платежів або забезпечення їх сплати відповідно до розділу X цього Кодексу (підпункт 4 частини першої статті 266 МК України).
Пунктом 1 частини першої статті 279 МК України, встановлено, що базою оподаткування митом товарів, що переміщуються через митний кордон України, є, зокрема для товарів, на які законом встановлено адвалорні ставки мита, - митна вартість товарів.
Відповідно до підпункту «в» пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з ввезення товарів на митну територію України.
Базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів (частина перша пункту 190.1 статті 190 МК України).
З аналізу наведених правових норм слідує, що митна вартість товару для декларанта є базою оподаткування податком на додану вартість та митними платежами. При цьому, на митні органи, з метою виконання та досягнення митних цілей, покладено функціональні обов`язки з контролю за правильністю визначення платником митної вартості товарів. Якщо за наслідками такого контролю встановлено, що митна вартість визначена не правильно, орган доходів і зборів приймає рішення про коригування митної вартості, внаслідок прийняття якого пропорційно змінюється і розмір належних до сплати митних платежів та податку на додану вартість.
Таким чином, сама по собі визначена у рішенні контролюючого органу митна вартість товару безпосередньо не впливає на майновий стан декларанта. Майновий інтерес для нього складає той розмір митних платежів та інших податків, який він має доплатити порівняно з розміром таких платежів, визначених на підставі заявленої ним митної вартості товарів при декларуванні. Обсяг грошового (вартісного) виразу зміни складу майна позивача у цих спорах співпадає з сумою різниці митних платежів та інших податків, яку він має доплатити.
Отже, Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку у справі № 1.380.2019.001962 про необхідність сформулювати правовий висновок, що при оскарженні рішення про коригування митної вартості товарів ціною позову у розумінні підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI є різниця митних платежів, що підлягали сплаті із врахуванням митної вартості, розрахованої декларантом, та митної вартості, розрахованої митним органом в оскаржуваному рішенні.
У зв`язку з наведеним, Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах,  викладених в постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 810/3206/17), від 31 січня 2019 року (справа № 814/1045/16), а саме, що розрахунок належного до сплати судового збору при оскарженні рішень про коригування митної вартості товарів має здійснюватися виходячи з розміру різниці між митною вартістю, що була розрахована позивачем, та митною вартістю, що була визначена оскаржуваними рішеннями.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було взято до уваги при визначенні ціни позову, 1627605,83 грн. - суму скоригованої вартості товару, визначеної спірним рішенням.
При цьому, розрахунковою величиною для визначення ціни позову є саме різниця митних платежів, що підлягали сплаті із врахуванням митної вартості, розрахованої декларантом, та митної вартості, розрахованої митним органом в оскаржуваному рішенні.
Колегія суддів зазначає, що товариство в апеляційній скарзі вказує на те, що на підставі оскаржуваного рішення митним органом збільшено суму митних платежів на 520833,89 грн.
Проте, під час розгляду апеляційної скарги, у даному випадку, визначити належну ціну позову та суму, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви не вбачається за можливе, адже матеріали справи містять лише копію позовної заяви (без додатків, що подавались з позовом), ухвали суду першої інстанції та апеляційну скаргу без додатків, тобто, відсутнє оскаржуване рішення митного органу, з якого слід достовірно встановити та розрахувати ціну позову та належну до сплати суму судового збору.
Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс».
Доводи апеляційної скарги в частині того, що позовні вимоги мають немайновий характер, а також, що надане платіжне доручення № 409 є належним доказом сплати судового збору спростовуються вищевказаним.
При цьому, суд першої інстанції, визначаючи в ухвалах про залишення позовної заяви без руху та про повернення позовної заяви суму судового збору, що підлягає сплаті, неправильно здійснив її розрахунок, взявши за основу суму скоригованої вартості товару, замість правильного - різниці митних платежів, що підлягали сплаті із врахуванням митної вартості, розрахованої декларантом, та митної вартості, розрахованої митним органом в оскаржуваному рішенні, що безпосередньо вплинуло на можливість позивачу сплатити судовий збір у встановленому законодавством розмірі. Під час розгляду апеляційної скарги, відсутня змога розрахувати належний до сплати судовий збір, оскільки матеріали справи не містять всіх додатків, що надавались разом із позовною заявою, проте прийнята окружним судом за основу ціна позову та розрахований судовий збір, є неправильними, що, у свою чергу, дає підстави для висновків про те, що оскаржувану ухвалу слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду - вирішення питання про наявність/відсутність підстав для відкриття провадження у справі, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі про повернення позовної заяви.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а тому, ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 243, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,

  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімпл Партс» - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.02.2020  - скасувати.

Справу направити до Окружного адміністративного суду м. Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                               О.М. Ганечко 

        Судді                                                                                                                       В.В. Кузьменко

                                                                                                              О.І. Шурко