Ухвала
Іменем України
 
14 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 344/16649/16-ц
провадження № 61-5587ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:   Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року Фінансове управління Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська.
 
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 17 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Апеляційний суд Івано-Франківської області постановою від 12 квітня 2018 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року скасував та ухвалив нове рішення. яким позов задовольнив частково. Визнав укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська між ОСОБА_1 та Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в редакції, передбаченій додатком 1 до рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1231-38 «Про Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська», з визначенням: «У пункті 1.1 Цей договір регулює взаємовідносини між сторонами щодо пайової участі «Замовника» у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська при будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 ; у пункті 2.1 Замовник - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 здійснює перерахування до бюджету м. Івано-Франківська коштів у розмірі 6 659,17 грн згідно з розрахунком величини пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська у редакції, викладеній у цьому рішенні».
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області                       від 12 квітня 2018 року залишив без змін.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня         2019 року за нововиявленими обставинами.
 
Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 25 листопада 2019 року ознайомившись з положенням «Про фінансове управління виконавчого комітету» йому стало відомо, що на момент звернення 16 лютого 2016 року Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до суду, повноважень подавати позов вказане управління не мало. Крім того, він був забудовником будівництва індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1 та не мав статусу замовника, тому не існувало вимог приймати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста до початку здійснення будівництва індивідуального житлового будинку.
 
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 13 лютого 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами відмовив.
 
26 березня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами електронного поштового зв`язку із застосуванням електронного цифрового підпису касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд під час розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не надав належної правової оцінки доказам, що мають значення для вирішення справи.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
 
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.
 
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
 
Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.
 
Судом встановлено, що під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 щодо законності постанови апеляційного суду від 12 квітня 2018 року дано оцінку доводам заявника щодо правомірності Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звертатися до суду з позовом до нього про спонукання укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська.
 
Отже, зазначені заявником підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами не є істотними для справи обставинами, оскільки вони були встановлені судом та були відомі ОСОБА_1 під час розгляду справи.
 
Також, не є нововиявленими обставинами посилання ОСОБА_1  на те, що він був забудовником індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1 та не мав статусу замовника, тому не може приймати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, оскільки такі підстави були відомі заявнику у процесі розгляду справи, подавалися ним у запереченнях до позову і перевірялися в апеляційній та касаційній інстанціях, яким суд дав належну оцінку.
 
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
 
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
 
Встановивши, що обставини, на які посилається ОСОБА_1   не є нововиявленими, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. 
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
 
Враховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки оскаржувана ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням норм права, підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев 
 
С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                      Є. В. Коротенко