Номер провадження: 22-ц/813/1335/20 
Номер справи місцевого суду: 504/153/15-ц
Головуючий у першій інстанції Рідник І. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Дрішлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:
15 січня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 17 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №11394400000, згідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 35 280 доларів США, що на день укладання договору за курсом НБУ дорівнює 171 146,81 гривень, під 14,50% річних на строк з 17 вересня 2008 року по 17 вересня 2029 року.
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 за договором іпотеки №б/н від 17 вересня 2008 року передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та складається з двох житлових кімнат, коридору, балкону, двох шаф, кухні та санвузлу, загальною площею 42.2 кв.м., жилою площею 25.9 кв.м., яка набута іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 вересня 2008 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М., реєстровий номер 1110, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 17 вересня 2008 року за №3139324.
На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань АКІБ «УкрСиббанк».
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Отже, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.
На підставі того, що ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання по кредиту, банком на його адресу було направлено письмові вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов`язання позичальником не виконані і станом на 01 жовтня 2014 року у нього виникла заборгованість в розмірі 810043,02 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 456 127,70 грн., сума заборгованості за відсотками - 353 915,31 грн. 
На підставі зазначеного банк звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав. 
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.
Відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, Одеський апеляційний суд тимчасово, на час дії карантину, зупинив розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та вільних слухачів, припинив їх пропуск до залів судових засідань, також призупинено проведення масових заходів, не пов`язаних із процесуальною діяльністю, зокрема, особистий прийом громадян, конкурси, екскурсії, круглі столи, семінари тощо.
Згідно приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності належним чином сповіщених сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 червня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки заочне рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням нормам матеріального та процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
      Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно частини 1 статті 589, статті 590 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид  забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням.
Відповідно до частини 5 статті 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. 
Частиною 1 статті 17 вказаного Закону передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 12 вказаного Закону передбачено, що, у разі порушення іпотекодавцем  обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового  виконання  основного  зобов`язання,  а  в  разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. 
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження  чи страхування  предмета  іпотеки  іпотекодержатель може скористатися правами,  визначеними згідно з частиною першою  цієї  статті,  або вжити  заходів  для  збереження  чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт.  Іпотекодавець  зобов`язаний 
 негайно  на  вимогу  іпотекодержателя  відшкодувати останньому всі витрати,  понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження  та страхування предмета іпотеки. 
Згідно частин 1-4 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.
Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір з Правилами, які після підписання сторонами договору, стають його невід`ємною частиною, №11394400000, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 35 280,00 доларів США, що за курсом НБУ  було  еквіваленто 171 146.81 гривень, які позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,50 % річних, що нараховуються на суму кредитних коштів, які фактично надані позичальнику і які ним ще не повернуті. Для погашення кредиту встановлена ануїтет на схема. Розмір ануїтетного платежу складає 450 доларів США. День сплати ануїтетного платежу 17 число кожного місяця протягом строку кредитування. Цільове призначення кредиту - для особистих потреб позичальника, а саме, для придбання двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9-23).
Згідно пункту 1.2.2.2. Правил ОСОБА_1 зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі, встановленому в договорі в день сплати ануїтет них платежів.
Графік ануїтетної схеми погашення кредиту викладений у Додатку №2 до кредитного договору і Правил (а. с. 24-32).
Пунктом 2.1 кредитного договору встановлено, що забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором є: застава нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань АКІБ «УкрСиббанк».
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Отже, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.
На підставі того, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання по кредиту, Банком на його адресу було направлено письмові вимоги      про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов`язання позичальником не виконані і станом на 01 жовтня 2014 року в нього виникла заборгованість у розмірі 810043.02 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 456 127, 70 грн., сума заборгованості за відсотками - 353 915, 31 грн.. 
Відповідно до іпотечного договору, серії ВСМ №619698, посвідченого 17 вересня 2008 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1113, предметом іпотеки э ізольована квартира під АДРЕСА_1 , та складається з двох житлових кімнат жилою площею 25.9 кв.м., коридору, балкону, двох шаф, кухні та санвузлу, загальною площею 42.2 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 17 вересня 2008 року за реєстром №1110 приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М,  за домовленістю сторін вартість предмету іпотеки складає 244585 гривень (а. с. 36-42).
У випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами, включаючи основну суму боргу, відсотки за користуванням кредитом, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, включаючи пеню та інші штрафні санкції, а також видатки по зверненню стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію (підпункти 1.4, 2.1.1. договору іпотеки).
Право позивача задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено нормами Закону України «Про іпотеку», положеннями Іпотечного договору та Цивільного кодексу України (статті 589, 590 ЦК).
Порядок звернення стягнення на заставне майно прописано кредитором у розділі 8 договірних умов, де у п.п. 8.5 визначено порядок набуття Банком права власності на предмет застави в позасудовому порядку. В п.п. 8.6. визначено, що звернення стягнення за рішенням суду здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
У п. п. 5.2.-5.4.1. іпотечного договору також прописано, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється: шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя; шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Сторони домовилися, що добровільна передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя здійснюється відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» за договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За рішенням суду чи на підставі виконавчого надпису нотаріуса звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється після невиконання іпотекодавцем у 30 денний строк вимоги, згідно до повідомлення, надісланого в порядку статті 35 Закону України   «Про іпотеку».
Реалізація предмета іпотеки, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не буде встановлено цим договором. Початкова ціна предмета іпотеки для його продажу з публічних торгів встановлюється у розмірі зазначеному в п. п. 1.1. цього договору, або за вимогою іпотекодержателя визначається незалежними суб`єктами оціночної діяльності, призначеними іпотеко держателем.
За таких підстав, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» та договірних відносин сторін звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки за рішенням суду встановлено відповідний порядок, вимоги іпотекодержателя до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки законом не передбачені.
Посилання позивача, ПАТ «Дельта Банк», в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки Законом України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, не приймаються до уваги за таких підстав.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №520/86/15 (провадження №61-417св18) зроблено наступний правової висновок, а саме, «частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно.  Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно положень частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
При цьому згідно частини першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
 Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. 
При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15-ц.
Отже, вищенаведені норми дають підстави суду зробити висновок проте, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання».
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом від 10 квітня 2019 року у справі №450/2832/14 (провадження №61-4719св18), від 17 квітня 2019 року у справі №495/2373/14 (провадження №61-30109св18), від 17 квітня 2019 року у справі №1519/12412/12 (провадження №61-20029св18), від 14 серпня 2019 року у справі №496/450/15 (провадження №61-18829св18), від 16 серпня 2019 року у справі №521/15100/15 (провадження №61-31746св18), від 02 листопада 2019 року у справі №522/4376/14 (провадження №61-17283св18), від 13 листопада 2019 року у справі №520/11651/14 (провадження №61-13755св18), від 13 листопада 2019 року (провадження №61-32127св18).
За таких обставин, у даному випадку суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, оскільки  цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і   Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає. 
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 01 червня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький  

                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   Р.Д.Громік