ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
Справа № 640/11976/16-ц
Провадження № 22-ц/818/1901/20
26 березня 2020 року                                                                 
м. Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого – Сащенко І.С.
суддів – Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , АТ «ПРОСТО-страхування», 
розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  АТ «Просто-страхування» на рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2019 року ( суддя Губська Я. В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «Просто-страхування» про відшкодування матеріальної шкоди,-
встановив:
       В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду від пошкодження автомобіля внаслідок ДТП в загальному розмірі 114361,70 грн. та витрати по сплаті судового збору за подання позову. 
В обґрунтування вимог посилалась на те, що 21.08.2015 року о 14 год. 40 хв. відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем KIA в м. Харкові по вул. Віринській на перехресті вул. Якіра при повороті ліворуч виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем MERCEDES BENS, що належить їй на праві власності, чим відповідач порушив п. 10.5 ПДР України, згідно протоколу про адміністративне правопорушення, складеному працівниками органів ДАІ, та завдав їй матеріальної шкоди. 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.04.2019 року за клопотанням позивача залучено в якості співвідповідача АТ «ПРОСТО - страхування». 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. 
               Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечував. 
Представник відповідача - АТ «Просто-страхування» в судове засідання не з?явився, просив відмовити в задоволенні позову.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 64 871, 70 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Стягнути з АТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 49 490 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції АТ «Просто-страхування» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині задоволення позовних вимог до АТ «Просто-страхування» скасувати та постановити в цій частині нове, яким у задоволенні позову відмовити. Скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права. Звертає увагу на те, що жодних заяв від потерпілих осіб про ДТП та виплату страхового відшкодування до страхової компанії не надходило, а тому підстави для задоволення позовних вимог до АТ «Просто-страхування» відсутні. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
        Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
       Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з АТ «Просто-страхування» 49490 грн. та з ОСОБА_2 64810,70 грн., суд першої інстанції виходив з того, що останній є заподіювачем шкоди, тому має сплатити потерпілій різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Встановлено, що   21.08.2015 року близько 14 годин 40 хвилин на перехресті вулиць Віринської та Якіра у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля KIA, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 та автомобіля MERSEDES-BENS, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_1 . 
         Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 № НОМЕР_4 автомобіль «MERCEDES-BENZ», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , належить на праві власності ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 37).
На місці події інспектором ДАІ був складений протокол про адміністративне правопорушення серії НОМЕР_6 від 21.08.2015 року відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КупАП (т.1 а.с. 5 ).
Постановою Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2015 року провадження в справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 за ст. 124 КупАП закрито у зв?язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення ( т1 а.с. 10 ). 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 03.06.2016 року скасовано вищезазначену постанову, провадження у справі закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до відповідальності (т1 а.с. 11 ).
               Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 10697 від 29.02.2016 р., яка була проведена в рамках апеляційного провадження по справі про адміністративне правопорушення в 1-му варіанті (по поясненням позивача ОСОБА_1 ) в даному варіанті механізму розвитку ДТП, водій автомобіля Мерседес ОСОБА_1 повинна була діяти відповідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. В даному варіанті механізму розвитку ДТП, від дій водія ОСОБА_1 не залежала технічна можливість попередження виникнення даної ДТП. В даному варіанті механізму розвитку ДТП в діях водія ОСОБА_1 не вбачається невідповідностей вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даному варіанті механізму розвитку ДТП, водій ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1 та 14.6 «а» Правил дорожнього руху України. В даному варіанті механізму розвитку ДТП технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів для водія ОСОБА_2 визначалася шляхом виконання ним вимог п.п. 10.1 та 14.6 «а» Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було жодних перешкод технічного характеру. В даному варіанті механізму розвитку ДТП дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 10.1 та 14.6 «а» Правил дорожнього руху України та перебували, з технічної точки зору, в причинному зв?язку з виникненням даної ДТП. В 2-му варіанті (по поясненням водія ОСОБА_2 ) вирішити поставлені на експертизу питання не уявляється можливим.
               Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 24754/17367 від 17 липня 2018 р., призначеної ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.11.2017 р., через несплату ОСОБА_2 витрат за проведення досліджень по питаннях, які він поставив на вирішення експертизи - відповідні питання не вирішувались. Стосовно питань, поставлених позивачем були зроблені наступні висновки: Виходячи з пояснень водія ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про механізм розвитку ДТП в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 10.1 та 14.6 «а» Правил дорожнього руху України та знаходилися з технічної точки зору, в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. 
Таким чином встановлено, що саме водій ОСОБА_2 порушив п. 10.1 та 14.6 Правил дорожнього руху України, через що сталося зіткнення автомобілів і це є в причинному зв`язку з ДТП та його наслідками і дані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами ( даними з протоколу про адміністративне правопорушення від 21.08.2015 р., схемою ДТП від 21.08.2015 р., даними про пошкодження транспортних засобів, показаннями свідків, висновками експертиз).
Згідно висновку автотоварознавчого дослідження № 9723 від 15.03.2016 року, вартість матеріальних збитків, спричинених володільцю автомобіля «MERCEDES-BENZ», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , пошкодженого внаслідок ДТП (01.08.2015 р.) становить 114361,70 грн. Саме цю суму ОСОБА_1 і просила стягнути з відповідачів (т.1 а.с. 19-22). 
Відповідно до ремонтної калькуляції № 9723 від 15.03.2016 р. вартість ремонту автомобіля «MERCEDES-BENZ», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 становить 114361,70 грн. 
               Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в АТ «Просто-страхування» згідно з полісом № АІ/3370698 з терміном дії до 21.08.2015 року (т.1 а.с. 107). 
Вказаним полісом встановлений ліміт відповідальності страховика у розмірі 50000 грн. за шкоду, заподіяну майну; розмір франшизи встановлений в сумі 510 грн.
25.08.2015 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Просто-страхування» з письмовим повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку, у зв`язку з чим було заведено страхову справу №109287. Будь-які виплати страхового відшкодування по події, що мало місце 21.08.2018 року АТ «Просто-страхування» не проводилось (т.1 а.с. 141).
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"  у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого.
Беручи до уваги те, що вина ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого на момент ДТП була застрахованою, доведена; розмір завданих збитків АТ «Просто-страхування» не оспорюється, позивач протягом строку, встановленого законом звернулась до АТ «Просто-страхування» з повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку; виплати страхового відшкодування позивачу не проводились, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення зі страхової компанії суми завданих позивачу матеріальних збитків в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи у сумі 49490 грн. (50000 грн. - 510 грн.)
Доводи апеляційної скарги про те, що з заявою щодо виплати страхового відшкодування до АТ «Просто-страхування» позивач не звертався, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції матеріали справи не містять.
Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
В частині стягнення майнової шкоди з ОСОБА_2 рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.
Оскільки колегія суддів не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги, витрати АТ «Просто-страхування» на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України розглянувши скаргу на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу АТ «Просто - страхування» - залишити без задоволення.
       Рішення Київського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        І.С. Сащенко

          Судді              А.І. Овсяннікова 

       І.П. Коваленко