Постанова                                         
Іменем України
 
15 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 315/752/18
провадження № 61-9022св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
представник заявника – ОСОБА_2 ,
заінтересована особа – Запорізький обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 
2018 року у складі судді Яроша С. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заяви про встановлення юридичного факту 
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
 
На обгрунтування заяви зазначав, що 13 травня 1986 року він був призваний для проходження військової служби в ряди Збройних Cил СРСР, у період з 10 червня 1986 року по 26 травня 1987 року проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 в м. Сєвєроморськ за посадою спеціаліст ВУС 837037А у званні матрос, після чого був відряджений для проходження подальшої військової служби у військову частину № НОМЕР_2 в м. Луанда Народної Республіки Ангола, де в період з 12 червня 1987 року брав участь у бойових діях. 06 червня 1989 року був звільнений в запас по закінченню строку військової служби.
 
22 серпня 2017 року рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 № 35 йому відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, посилаючись на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 затверджено перелік держав та періодів ведення бойових дій на їх територіях, яким визначено період ведення бойових дій у Народній Республіці Ангола, з листопада 1975 року по листопад 1979 року, яким не охоплюється період його служби.
 
Посилаючись на наведене, заявник просив встановити факт його участі у бойових діях, з 12 червня 1987 року по 31 травня 1989 року в складі Збройних Сил СРСР військової частини № НОМЕР_2 під час проходження строкової військової служби на території Народної Республіки Ангола. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
 
Встановлено факт участі у бойових діях ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у бойових діях на території Народної Республіки Ангола в період, з 12 червня 1987 року по 31 травня 1989 року, в складі Збройних Сил СРСР військової частини № НОМЕР_2 під час проходження строкової військової служби на території Народної Республіки Ангола.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з абзацом другим пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються особи, які брали участь у бойових діях на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Факт участі ОСОБА_1 у бойових діях на території Народної Республіки Ангола у період з 
1986 року по 1989 рік у складі Збройних Сил СРСР (військової частини № НОМЕР_2 ) підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема поясненнями заявника та свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мають статус учасника бойових дій. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 задоволено, рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 
2018 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви 
ОСОБА_1 відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що встановлення факту заявник пов`язує з виникненням права на отримання статусу учасника бойових дій, в чому йому було відмовлено комісією Запорізького обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Для вирішення питання про можливість встановлення статусу учасника бойових дій чинним законодавством визначений інший позасудовий порядок розгляду, а саме шляхом звернення до комісії обласного військового комісаріату по розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначення осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та тільки у разі незгоди з рішенням зазначеної комісії, заінтересована особа має право на звернення до суду, але не з заявою про встановлення факту участі у бойових діях, а з позовом про оскарження дій військомату та прийнятого рішення у передбаченому законом порядку, шляхом звернення до відповідного адміністративного суду. Оскільки законодавством визначено позасудовий порядок, який дає змогу особі встановити статус учасника бойових дій, апеляційний суд дійшов до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту необхідно відмовити.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги 
 
У травні 2019 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року та залишити в силі рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2018 року.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд не урахував, що бойові дії на території Народної Республіки Ангола тривали з листопада 1975 року до листопада 1992 року, що є загальновідомим фактом та підтверджується Резолюцією Європейського Парламенту від 11 квітня 
2002 року Р5-ТА(2002)0192. Факт участі заявника у бойових діях на території Народної Республіки Ангола підтверджується показами свідків, військовим квитком, довідкою КУ «Гуляйпільська центральна районна лікарня» Гуляйпільської районної ради Запорізької області від 24 липня 2017 року 
№ 01-09/1493 про те, що ОСОБА_1 проходив курс профілактичного амбулаторного лікування від малярії з 21 червня 1989 року по 04 липня 
1989 року. Посилання апеляційного суду на постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» є необгрунтованим, оскільки за змістом пункту 2 зазначеної постанови не підлягає встановленню факт проходження військової служби, тоді як заявник просив встановити факт його участі у бойових діях. Висновок апеляційного суду про те, що встановлення факту участі у бойових діях можливо виключно у позасудовому порядку є помилковим, оскільки фактично обмежує його конституційне право на судовий захист. Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у резолютивній частині постанови не вказав про прийняте ним судове рішення. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
 
13 травня 1986 року ОСОБА_1 був призваний для проходження дійсної військової служби в ряди Збройних Сил СРСР.
 
У період з 10 червня 1986 року по 26 травня 1987 року він проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 в м. Сєвєроморськ за посадою спеціаліст ВУС 837037А у званні матрос.
 
26 травня 1987 року ОСОБА_1 був відряджений для проходження подальшої військової служби до військової частини № НОМЕР_2 у м. Луанда Народної Республіки Ангола.
 
06 червня 1989 року заявник був звільнений у запас по закінченню строку військової служби.
 
Рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України № 35 від 22 серпня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з тим, що період з 12 червня 1987 року по 
06 червня 1989 року не входить до Переліку держав і періодів бойових дій на їх територіях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63, яким визначено період ведення бойових дій на території Анголи з листопада 1975 року по листопад 1979 року. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
 
Швед І. І. звернувся до суду із заявою про встановлення факту його участі в бойових діях з 12 червня 1987 року по 31 травня 1989 року в складі Збройних Сил СРСР військової частини № НОМЕР_2 під час проходження строкової військової служби на території Народної Республіки Ангола з метою набуття в подальшому статусу учасника бойових дій для отримання соціальних прав та гарантій, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 та 6 розділу IV ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
 
Відповідно до статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, учасниками бойових дій визнаються – військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
 
Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України. 
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено Перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території.
 
Згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13 січня 
1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються працівники, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР працювали в державах, де в цей період велися бойові дії, якщо вони безпосередньо брали участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту). Переліки таких держав та періоди бойових дій на їх території затверджені постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 та від 05 серпня 1994 року № 530. 
 
Участь громадян, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) визначається комісіями, що створюються у міністерствах і відомствах, які направляли своїх працівників на роботу в держави, де в цей період велися бойові дії. Якщо працівників направляли на роботу міністерства, відомства колишнього Союзу РСР, а також Української РСР, що згодом були ліквідовані або реорганізовані, комісії створюються у міністерствах, відомствах України, у віданні яких перебувають чи перебували підприємства, установи та організації, з яких відряджалися зазначені працівники.
 
Положенням про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 січня 1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі – Положення), передбачено, що Комісія з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій (далі – Комісія) зобов`язана: приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії. Якщо виникає потреба у додаткових документах, що підтверджують статус заявника, Комісія робить запит до відповідних архівних установ, про що повідомляє заявника; розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісії, у тримісячний термін; видавати довідки за зразком згідно з додатком (пункт 3). Матеріали, які подаються на розгляд Комісії, готують управління (відділи) кадрів відповідних міністерств і відомств (пункт 4). Рішення Комісії вважається правомочним тоді, коли за нього проголосувало не менше половини її членів (пункт 5). Рішення з усіх розглянутих Комісією питань заносяться до протоколу (пункт 6).
 
Отже, саме на Комісію покладено повноваження щодо встановлення особі статусу учасника бойових дій на підставі документів, у тому числі поданих заявником.
 
Аналіз зазначеного Положення дає підстави для висновку, що встановлення факту участі особи у бойових діях є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій, що здійснюється у позасудовому порядку спеціально уповноваженими на це органами (комісіями, міжвідомчими комісіями). Насамперед, передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій до Комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звернутися до суду про оскарження рішення Комісії, в тому числі щодо встановлення факту участі в бойових діях чи інших подіях, які дають право на визнання особи учасником бойових дій. 
 
Ураховувавши наведене, апеляційний суд правильно вказав, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із зазначеною заявою чинне законодавство  передбачало позасудову процедуру підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій, визначало орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлювало перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням зазначеної процедури. Особа, якій рішенням уповноваженого органу (Комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій має право в судовому порядку оскаржити таке рішення, та надати суду усі наявні докази на підтвердження факту участі у бойових діях.
 
Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17, (провадження № 14-284цс19).
 
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватися в позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури, а заявник у разі відмови суб`єкта владних повноважень визнати його учасником бойових дій має право оскаржити відповідну відмову в порядку адміністративного судочинства.
 
Разом з тим, апеляційний суд не звернув увагу, що відповідно до змісту пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому помилково відмовив у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 414 цього Кодексу.
 
Керуючись статями 255, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково
 
Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 
2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року скасувати.
 
Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Запорізький обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик 
В. В. Яремко