ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року
м. Київ

Справа № 910/1927/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Військового прокурора Київського гарнізону
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2019 (колегія суддів у складі: Сулім В.В. головуючий, Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Міністерства оборони України
до 1. Міністерства інфраструктури України; 2. Акціонерного товариства "Укрпошта"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
Концерн "Військторгсервіс"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:
Головне територіальне управління юстиції в Одеській області
про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування запису у реєстрі та витребування майна
за участю:
позивача: Бабін Д.А. (положення)
відповідача-2: Сурікова Л.О. (адвокат)
прокурора: Шекшеєва В.С. (посвідчення),
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Міністерство оборони України (далі-позивач) звернулося у суд з позовом до Міністерства інфраструктури України (далі-відповідач-1), Акціонерного товариства "Укрпошта" (далі-відповідач-2), згідно якого просило: визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.11.2015, серія СТВ 258136, індексний номер: 46797954 (далі-Свідоцтво), яке зареєстровано за державою в особі відповідача-1, а саме на будинок відділення зв`язку, загальною площею 131,3 кв.м, яке розташоване за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, смт.Чорноморське, вулиця Гвардійська, будинок 40 (далі-нерухоме майно); скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за державою в особі відповідача-1 права власності на нерухоме майно; витребувати від відповідача-2 приміщення магазину "Черговий", загальною площею 136 кв.м, яке знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район (колишній Комінтернівський район), смт.Чорноморське, вул.Гвардійська, 40/50 (далі-приміщення магазину) шляхом звільнення даного приміщення від обладнання та майна, яке у ньому перебуває та належить відповідачу-2.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Свідоцтво та відповідний запис щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем-1 є незаконними та підлягають скасуванню в судовому порядку, оскільки порушують права позивача, як власника нерухомого майна, яке підлягає витребуванню від відповідача-2.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2019, в позові відмовлено.
2.2. Свої висновки суди мотивували тим, що права та інтереси позивача в частині позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування Свідоцтва та витребування приміщення магазину не порушені, а вимоги в частині скасування реєстрації та витребування майна є похідними вимогами, що виключає підстави для задоволення позову. При цьому суди вказали на те, що підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності на якому наполягав відповідач-2, відсутні, оскільки права позивача не порушені.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі військовий прокурор Київського гарнізону просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує, що: спірному приміщенню органом місцевого самоврядування не присвоювалась адреса вул.Гвардійська, 40, оскільки згідно рішення Чорноморської селищної ради від 12.04.2013 № 19 за цією адресою знаходиться багатоквартирний житловий будинок; будь-яких рішень позивачем про передачу нерухомого майна у власність відповідачу-1 у встановленому законом порядку не приймалося; нерухоме майно, яке використовує відповідач-2, є власністю позивача та використовується відповідачем-2 без згоди власника; судами не враховані обставини, які встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 26.09.2005 у справі № 9-16/322-05-9491; відділення поштового зв`язку по вул.Гвардійська, 40 та магазин "Черговий" по вул.Гвардійська, 40/50 є одним і тим же об`єктом нерухомого майна; суди порушили правила виключної підсудності розгляду справ, яке виразилося в тому, що нерухоме майно знаходиться в Одеській області, тому справа повинна розглядатися Господарським судом Одеської області; прокурор не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції, що унеможливило заявити про її непідсудність Господарському суду міста Києва.
3.3. Відповідач-1 у письмових поясненнях на касаційну скаргу просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що вони прийняті судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
3.4. Подані позивачем письмові пояснення до касаційної скарги не можуть бути прийняті до розгляду разом із касаційною скаргою виходячи із наступного.
Відповідно до приписів частини 2 статті 295 Господарського процесуального кодексу України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.
Згідно статті 297 цього Кодексу учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (ч.1). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (ч.3).
Отже оскільки подані пояснення не містять обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, а за своєю суттю є приєднанням до касаційної скарги, однак не додано документу про сплату судового збору, а Господарський процесуальний кодекс України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до касаційної скарги, подані пояснення залишаються без розгляду.
4. Мотивувальна частина
4.1. Суди встановили, що магазин "Черговий", загальною площею 136 кв.м, який знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район (колишній Комінтернівський район), смт.Чорноморське, вул.Гвардійська, 40/50 перебуває у державній власності в особі позивача та на праві повного господарського відання Концерну "Військторгсервіс".
4.2. У період з 01.04.2013 по 13.02.2014 співробітниками Південного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України було проведено аудит фінансово-господарської діяльності філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" (далі-Філія), за результатами якого встановлено, що приміщення магазину за відсутності будь-яких договорів самовільно займає Українське державне підприємство поштового зв`язку "Укрпошта" (далі-Укрпошта) та здійснює у ньому господарську діяльність. За наслідками аудиту Філії були надані обов`язкові до виконання рекомендації.
4.3. Філія за результатами проведеного аудиту, неодноразово зверталася з відповідними листами до Укрпошти з пропозицією укласти договір оренди приміщення магазину.
4.4. Листом від 18.02.2016 № 15-18а-103 Укрпошта в особі Одеської дирекції повідомила Філію про те, що вона має на балансі приміщення, загальною площею 131,3 кв.м, за адресою: вул.Гвардійська, 40, смт.Чорноморське, Комінтернівського району, Одеської області, у якому розташовано відділення Укрпошти та воно належить до державної власності в особі відповідача-1, що підтверджується відповідним свідоцтвом.
4.5. Суди встановили, що 03.11.2015 Комінтернівським районним управлінням юстиції Одеської області було зареєстровано право власності держави в особі відповідача-1 на будинок відділення зв`язку (далі-Відділення зв`язку), загальною площею 131,3 кв.м, який знаходиться за адресою: Одеська область. Комінтернівський район, смт. Чорноморське, вулиця Гвардійська, 40, що підтверджується Свідоцтвом та відповідною інформаційною довідкою про здійснення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
4.6. З метою отримання відомостей щодо присвоєння адреси Відділенню зв`язку, Філія зверталася з відповідним запитом до Чорноморської селищної ради, яка листом від 30.11.2016 № 589/02-18/4/961 повідомила, що адреса по вулиці Гвардійська, 40 не присвоювалась Відділенню зв`язку та згідно рішення цієї ж ради від 12.04.2013 № 19 по вулиці Гвардійська, 40 знаходиться багатоквартирний житловий будинок.
4.7. При цьому суди встановили, що відповідачі є добросовісними набувачами нерухомого майна, а приміщення магазину та Відділення зв`язку не є одним і тим же об`єктом нерухомості, оскільки вони відрізняються реєстраційними номерами об`єктів нерухомого майна, їх площею та адресами.
4.8. Також встановлено, що відповідачем-2 було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
4.9. Відповідно до частин 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції, яка підлягає застосуванню при розгляді касаційної скарги, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а згідно із пунктом 4 частини 2 статті 16 цього Кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.
За змістом частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з приписами статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).
Позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.
4.10. Захист права власності врегульовано Главою 29 ЦК України.
За приписами статті 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
4.11. Із встановлених судами обставин справи вбачається, що позивач оскаржує Свідоцтво, однак правові підстави набуття відповідачем-1 права власності на Відділення зв`язку, позивачем не оспорювалися та, відповідно, судами не оцінювалися. При цьому суди зазначили про те, що відповідачі є добросовісними набувачами нерухомого майна.
4.12. При цьому судами встановлено і колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять, а скаржниками не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 ГПК України доказів, що спірні приміщення є одним і тим же об`єктом нерухомості.
4.13. З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що аудиторський звіт, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії.
Більше того, виявлені контролюючим органом порушення не впливають на правовідносини між сторонами спору і не можуть їх змінювати.
4.14. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що об`єкти нерухомості, які зареєстровано за державою в особі Мінінфраструктури та Міноборони, не є одним і тим же об`єктом нерухомості, оскільки відрізняються реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна, їх площі та адреси.
4.15. Крім того слід зазначити, що згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 29.01.2020 у справі № 922/900/19, від 13.01.2020 у справі № 910/24473/16, від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18 та від 10.04.2018 у справі № 927/849/17, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.
Отже, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво як посвідчувальний документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.
За вказаних обставин оскільки виникнення права на спірне майно не оспорено, правомірність набуття його не спростована, слід погодитися із висновками судів про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.
4.16. Щодо позовних вимог в частині скасування запису реєстрації права власності за відповідачем-1 на Відділення зв`язку, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на час проведення державної реєстрації права власності на спірне майно) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права та інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 04.09.2018 №   915/127/18, від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 зі справи № 915/127/18 зазначено, що у разі, коли суд установить, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та немає встановлених законом підстав для відмови у державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача.
Оскільки у даній справі позивачем не доведено, а судами не встановлено наявності правових підстав для скасування запису у реєстрі, підстави для задоволення позову у цій частині відсутні.
4.17. Враховуючи, що позовні вимоги про витребування майна є похідними від попередніх вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування запису у реєстрі, та виходячи з того, що останні задоволенню не підлягають, не можуть бути задоволені і вимоги про витребування майна.
4.18. Посилання прокурора у касаційній скарзі на те, що суди порушили правила виключної підсудності розгляду справ, яке виразилося в тому, що нерухоме майно знаходиться в Одеській області, тому справа повинна розглядатися Господарським судом Одеської області; прокурор не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції, що унеможливило заявити про її непідсудність Господарському суду міста Києва, не можуть бути підставою для скасування судових рішень виходячи із наступного.
Положеннями статті 43 ГПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
У даній справі вбачається, що прокурор звертався із апеляційною скаргою у даній справі на рішення місцевого господарського суду, однак про не підсудність справи Господарському суду міста Києва не посилався, про це ним було зазначено лише у касаційній скарзі.
У зв`язку із цим слід зазначити, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (рішення у справі "Брумареску проти Румунії"). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. За змістом цього принципу жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він зумовлений особливими та непереборними обставинами (рішення у справі "Рябих проти Росії", підпункти 51 і 52).
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, що вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
Відповідно до статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).
У даній справі вбачається, що після перегляду судом апеляційної інстанції рішення місцевого господарського суду, останнє набрало статусу остаточного, отже такі доводи прокурор спрямовані лише на повторний розгляд справи та її нове вирішення, у зв`язку з чим судом відхиляються.
4.19. Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності судових рішень, а доводи відповідача-1, викладені у письмових на касаційну скаргу щодо їх законності, знайшли своє підтвердження.
4.20. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, а наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційних скаргах щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, підстав для скасування оскарженої постанови немає.
Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Військового прокурора Київського гарнізону залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2019 у справі Господарського суду міста Києва №910/1927/19, залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Г.М. Мачульський

Судді                                                                                                    І.В. Кушнір

Є.В. Краснов