ПОСТАНОВА
Іменем України

18 червня 2020 року 
Київ
справа №339/183/16-а
адміністративне провадження №К/9901/12066/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Дашутіна І.В.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 у складі колегії суддів: Гуляка В. В., Гудима Л. Я., Святецького В. В. у справі № 339/183/16-а за позовом ОСОБА_1 до міського голови міста Болехова Івано-Франківської області, Болехівської міської ради Івано-Франківської області про визнання розпорядження незаконним, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди, - 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1.           ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до міського голови міста Болехова Івано-Франківської області, Болехівської міської ради Івано-Франківської областів якому просила:
-          визнати незаконним розпорядження міського голови міста Болехова від 10.05.2016 № 46-к про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника - державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради; 
-          поновити ОСОБА_1 на посаді керівника - державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради;
-          стягнути в відповідачів на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу; 
-          стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 25 000 грн/ моральної шкоди.
2.          Постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 25.08.2016 позовні вимоги задоволено частково:
-          визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови                        міста Болехова Мельника Б.М. про звільнення    ОСОБА_1 від 10.05.2016 № 46-к;
-          поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника-державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради з 11.05.2016;
-          стягнуто з Болехівської міської ради на користь    ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.05.2016 по 25.08.2016 у сумі 11 104 грн. 50 коп. (без врахування податків та інших обов`язкових платежів);
-          зазначено, що постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення суми коштів за час вимушеного прогулу за один місяць, в розмірі 2 961 грн 20 коп, підлягає негайному виконанню;
-          стягнуто з Болехівської міської ради на користь      ОСОБА_1  моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп;
-          стягнуто з Болехівської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави судовий збір у розмірі 2 204 грн. 80 коп.
2.1.          Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 апеляційну скаргу постанову суду першої інстанції змінено в абзаці четвертому резолютивної частини слова і цифри «у сумі 11104 грн. 50 коп.» замінено словами і цифрами «у сумі 10956 грн. 44 коп.»; абзаци шостий і сьомий резолютивної частини постанови суду щодо стягнення моральної шкоди і судового збору - виключено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
3.          Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1. ОСОБА_1 працювала у Болехівській міській раді з 05.03.2010.
3.2. Відповідно до розпорядження міського голови міста Болехова від 01.10.2013  № 56-к позивачку було переведено на посаду державного адміністратора дозвільного Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради. 
3.3. У подальшому, розпорядженням відповідача від 26.11.2013 № 66-к позивачку призначено на посаду керівника-державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради, як таку, що успішно пройшла стажування.
3.4. За період роботи в Болехівській міській раді ОСОБА_1 присвоєно з 08.05.2015 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування.
3.5. Розпорядженням відповідача від 10.05.2016 № 46-к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено 10.05.2016 з посади керівника - державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради, у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників, за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.
3.6. Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом оскільки вважає, що оскаржуване розпорядження прийнято з порушенням встановленої чинним законодавством  процедури звільнення.
4. Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав на те, що при звільненні позивачки було порушено закріплений законом порядок, зокрема в частині отримання погодження профспілкового комітету. Також судом встановлено, що позивачці не було запропоновано всі наявні вакантні посади, а пропозиція пройти стажування на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності не була організована належним чином. Вказане в сукупності слугувало підставою для висновку суду першої інстанції про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.
4.1. Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився із висновками про порушення відповідачем процедури звільнення позивачки із займаної посади. Водночас, суд апеляційної інстанції встановив, що період вимушеного прогулу складав 74 дні, а не 75 днів, як зазначив суд першої інстанції. Крім того, під час перегляду справи в апеляційному порядку судом вказано на відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів завдання позивачці моральної шкоди.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5.          Позивачкою подано касаційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
5.1.Доводи касаційної скарги грунтуються на тому, що судом апеляційної інстанції неправильно обраховано період вимушеного прогулу, за який на її користь має бути стягнуто грошові кошти.
5.2. Крім того, позивачка зазначає, що судом апеляційної інстанції помилково вказано на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача під час звільнення її із займаної посади та моральними стражданнями, яких вона зазнала.
6. Відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу, в якому викладено незгоду з доводами касаційної скарги з підстав правильного встановлення судом апеляційної інстанції обставин відсутності доказів завдання позивачці моральної шкоди.
                                                                      МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
8. Відповіднодо частини першої статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III, підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які передбачені цим та іншими законами України.
9. При звільненні особи або переведенні на іншу роботу за загальними підставами, передбаченими Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо непередбачено спеціальним законом.
10. Пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
11. Відповідно до частини другої статті 40 цього Кодексу, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
12. За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов`язковим додержанням передбаченого статею 49-2 зазначеного Кодексу порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
13. Тобто, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
14. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, то роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
15. Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно рішення Болехівської міської ради від 22.02.2016 № 71-05/16 «Про затвердження структури виконавчих органів Болехівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» вирішено ліквідувати 7 відділів виконавчого комітету Болехівської міської ради. Пунктом 2 вказаного рішення міської ради вирішено скоротити посаду керівника Центру надання адміністративних послуг та адміністратора Центру надання адміністративних послуг. Пунктом 3 затверджено структуру та загальну чисельність апарату Болехівської міської ради та її виконавчих органів в кількості 106, 5 штатних одиниць.
16. Відповідно до протоколу № 1 засідання комісії із скороченням посад у виконавчому комітеті Болехівської міської ради від 26.02.2016, вирішено рекомендувати міському голові у зв`язку із скороченням посади керівника Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради, пропонувати ОСОБА_1 на звільнення. У зв`язку із скороченням посади адміністратора ЦНАП, розглянувши матеріали щодо кандидатур ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , взявши до уваги, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають більш високу кваліфікацію, запропоновано на звільнення ОСОБА_4 
17. Водночас, розпорядженням міського голови «Про попередження працівників» від 26.02.2016 № 19-к зобов`язано Комісію з скорочення посад виконавчого комітету Болехівської міської ради попередити персонально посадових осіб про їх наступне вивільнення з роботи з 26.04.2016 у зв`язку із скороченням штату згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України та ознайомити їх з даним розпорядженням та рішенням Болехівської міської ради від 22.02.2016 № 71-05/16 «Про затвердження структури виконавчих органів Болехівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів». Головному спеціалісту з питань кадрової роботи та нагород юридичного відділу міськвиконкому даним розпорядженням доручено підготувати звіт про заплановане звільнення працівників міськвиконкому (форма № 4 - ПН (план) у зв`язку із скороченням штату з 26.04.2016 і у встановлені терміни надіслати його в Болехівський міський центр зайнятості.
18. Верховний Суд враховує, що 29.02.2016 винесено попередження та повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до рішення Болехівської міської ради від 22.02.2016 №71-05/16 посада керівника державного адміністратора Центру надання адміністративних послуг міськвиконкому, яку вона обіймає, з 29.04.2016 скорочується і позивачка підлягає звільненню.
19. Разом з тим, з витягу протоколу засідання профспілкового комітету Болехівського міськвиконкому № 2 від 20.04.2016 судами вставновлено, що профспілковим комітетом не дано згоди на звільнення керівника Центру надання адміністративних послуг міськвиконкому ОСОБА_1 та скорочення її посади у зв`язку з тим, що відповідно статті 42 КЗпП України вона має переважне право залишення на роботі як працівник з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці (5 категорія, 10 ранг; 2 вищі освіти, магістр державного управління) порівняно з іншими працівниками міськвиконкому. Крім того, профспілковому комітету не надана інформація про підстави та техніко-економічне обґрунтування щодо необхідності скорочення посади - керівника Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Болехівської міської ради. Також, міському голові рекомендовано здійснювати скорочення працівників виконавчого комітету міської ради з дотриманням чинного законодавства, враховуючи статтю 42 КЗпП України (переважне право та інші переваги в залишенні на роботі) та провести перегрупування працівників з метою залишення на роботі більш кваліфікованих працівників.
20. Матеріалами справи також підтверджено, що в період з моменту попередження позивачки 29.02.2016 по дату звільнення 10.05.2016 існував ряд вакантних посад у виконавчому комітеті Болехівської міської ради, зокрема станом на 26.02.2016, 29.02.2016, 30.03.2016, 10.05.2016.
21. Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.04.2016 Болехівською міською радою надіслано ОСОБА_1 пропозицію щодо проходження стажування на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету Болехівської міської ради. В листі позивачку просять надати відповідь до 15.04.2016. 
22. 17.05.2016 було складено акт про те, що конверт із пропозицією від 13.04.2016 щодо стажування на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету Болехівської міської ради, адресований позивачці, повернуто поштою.
23. Вказане, на переконання колегії суддів підтверджує правильність висновків судів попередніх інстанцій про те, що з часу попередження позивачки про наступне звільнення і до її звільнення з посади, відповідачем, на виконання статті 49-2 КЗпП України, вакантні посади їй не пропонувалися.
24. Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок судів попереднії інстанцій про те, що відповідачем не було надано доказів того, що позивачка з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, спеціальності не могла займати будь-яку іншу вільну в період з 29.02.2016 по 10.05.2016 посаду (іншу роботу). 
25. Крім того, правильним також є твердження суду першої інстанції про те, що всупереч вимогам статті 43 КЗпП України, звільнення позивачки відбулось за відсутності згоди профспілкового комітету виконкому Болехівської міської ради, членом якого була позивач ОСОБА_1 .
26. Вказане в сукупності свідчить про те, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено наявність в діях відповідача порушень процедури звільнення позивачки, і як наслідок, наявності підстав для стягнення на її користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
27. Водночас, надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо хибного обрахунку кількості днів вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.
28. Так, положеннями частини другої статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
29. Крім того, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
30. Під час визначення середньоденної і середньомісячної заробітної плати, судами встановлено відсутність спору про їх розмір, та зазначено, що Болехівською міською радою була надана інформація про те, що середньоденна заробітна плата складає 148,06 грн, а середньомісячна -  2 961,20 грн.
31. Разом з тим, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що під час обрахунку періоду вимушеного прогулу позивачки судом першої інстнації допущено помилку.
32. Так, колегія суддів погоджується із твердженням суду апеляційної інстанції про те, що період вимушеного прогулу із 11.05.2016 по 25.08.2016 включно становив 74 робочих дні, а сума стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 10 956,44 грн.
33. Вказані твердження узгоджуються з інформацію, викладеною Міністерством соціальної політики України у листі від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік».
34. Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги в частині хибного обрахунку судом апеляційної інстанції кількості днів вимушеного прогулу не підтвердились під час перегляду справи в касаційному порядку.
35. Крім того, надаючи оцінку твердженням позивачки стосовно порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права під час встановлення відсутності в матеріалах справи доказів завдання їй моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
36. Відповідно до частин першої-другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
37. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
38. Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
39. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
40. Крім того, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
41. Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
42. Колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
43.  Частиною першою першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
44.  Тобто, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
45.  Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 818/1429/17, від 12.11.2019 у справі № 818/1430/17 та від 20.02.2020 у справі № 813/2729/16.
46. У даному випадку колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачкою не долучено до матеріалів адміністративної справи належних доказів завдання їй моральної шкоди, втрати нею нормальних життєвих зв`язків чи докладення додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку із незаконним звільненням з посади.
47. Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм та матеріального процесуального права не знайшли свого підтвердження та є безпідставними.
48. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та доказів.
49. Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у справі. 
50. Частиною першою статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Положення статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України застосовуються Верховним Судом з урахуванням положень пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-IX.
51. З огляду на наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:
52. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
53. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 339/183/16-а за позовом ОСОБА_1 до міського голови міста Болехова Івано-Франківської області, Болехівської міської ради Івано-Франківської області про визнання розпорядження незаконним, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди - залишити без змін.
54. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                                          І.В. Дашутін

Судді                                                                                                                          О.О. Шишов
                                                                                                                        
                                                                                                                             М.М. Яковенко