ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/60/20                                                    Суддя першої інстанції: В.А. Гайдаш

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Епель О.В., Кобаля М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про стягнення коштів, - 

ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області (далі - Відповідач, ГУ ДФС у Черкаській області) про:
- стягнення з ГУ ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8  248,68 грн;
- стягнення з ГУ ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме: судового збору у розмірі 768,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4  000,00 грн.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 року позов задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що затримка розрахунку при звільненні працівника (у тому числі у порядку переведення) має своїм наслідком виникнення обов`язку у роботодавця з виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Крім того, суд зауважив на документальному підтвердженні понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу на суму 4  000,00 грн.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що оскільки звільнення ОСОБА_1 відбувалось у порядку переведення, то перебування останньої на державній службі фактично не припинялося, стаж державної служби та страховий стаж продовжувалися. Крім того, вказує, що затверджений кошторис видатків по оплаті праці з нарахуваннями за 2019 рік ГУ ДФС у Черкаській області не передбачав виплат компенсацій за невикористану відпустку. До того ж, наголошує, що виплату Позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку було здійснено відразу після надходження коштів на відповідний рахунок ГУ ДФС у Черкаській області. Окремо звертає увагу на неспівмірності стягнутих витрат на професійну правничу допомогу, оскільки дана справа є справою незначної складності, а тому витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та нормативно і документально не обґрунтованими.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки при звільненні Позивача Відповідачем не було здійснено з ним остаточного розрахунку всіх належних виплат, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, підкреслює, що належними і допустимими доказами підтверджено понесені Позивачем витрати на професійну правничу допомогу, та їх співмірність, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 23.10.2014 року проходила державну службу у ГУ ДФС у Черкаській області та 05.09.2019 року була звільнена із займаної посади у порядку переведення для подальшої роботи в Головному управлінні ДПС у Черкаській області згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» та п. 5 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України на підставі наказу від 05.09.2019 року №343-о, що підтверджується, зокрема, копією трудової книжки (а.с. 10).
Згідно п. 33.1 наказу ГУ ДФС у Черкаській області від 05.09.2019 року №343-о управлінню фінансового, бухгалтерського обліку та звітності наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані: щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів за період роботи з 10.10.2016 року по 09.10.2017 року, щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 16 календарних днів за період роботи з 10.10.2017 року по 09.10.2018 року; перерахувати грошову компенсацію за невикористані: 27 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 10.10.2018 по 05.09.2019 на рахунок Головного управління ДПС у Черкаській області та провести розрахунки згідно з чинним законодавством (а.с. 33-64).
Відповідно до копії виписки по особовому рахунку Позивача від 28.10.2019 року, виданої ПАТ АБ «Укргазбанк», остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 було проведено 30.03.2019 року (а.с. 14-16).
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується непроведення своєчасного та повного розрахунку з Позивачем у день його звільнення.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні Законом України «Про державну службу», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку ГУ ДФС у Черкаській області) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з державної служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 року у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 року у справі № 805/2948/17-а 08.11.2018 року у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 року у справі № 822/3307/17, від 30.04.2020 року у справі №817/1517/17.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з державної служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі № 826/9793/18, від 23.04.2020 року у справі № 810/3573/18, від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19.
Судова колегія зауважує, що у даному випадку вина ГУ ДФС у Черкаській області полягала саме у затримці здійснення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні останньої відповідно до п. 33.1 наказу ГУ ДФС у Черкаській області від 05.09.2019 року №343-о.
Доводи Апелянта про те, що перебування Позивача на державній службі фактично не припинялось, у зв`язку зі звільненням останнього у порядку переведення за його згодою, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.
А тому припинення з Позивачем трудового договору з підстав його переведення не звільняє Відповідача від обов`язку провести виплати всіх сум, що належать працівнику у день його звільнення.
Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено ГУ ДФС у Черкаській області лише 30.09.2019 року, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що період, протягом якого Відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних Позивачеві, як звільненому працівникові, сум, є період з 05.09.2019 року по 30.09.2019 року.
Оскільки судом першої інстанції вірно визначено, що розрахунок належної до стягнення на користь Позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, а жодних зауважень щодо правильності обрахованої суми учасниками справи не висловлено, колегія суддів здійснювала розгляд і вирішення даної справи у межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Надаючи оцінку доводам Апелянта щодо неспівмірності стягнутої на користь Позивача суми втрат на професійну правничу допомогу, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Приписи ч. 1 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17.
Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_2 - адвокатом Драченком В.В. до ухвалення рішення у даній справі було надано документи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 71-73), серед яких - договір про надання правової допомоги №132-12 від 11.12.2019 року, в якому наведено вартість години роботи адвоката у розмірі 1000 грн. (а.с. 19-21), рахунок на оплату №132-12/01 від 12.02.2020 року (а.с. 75), квитанція про оплату №0.0.1612782677.1 від 12.02.20 року (а.с. 76), акт виконаних робіт (наданих послуг) №132-12/01 від 12.02.2020 року із описанням наявних послуг та зазначенням часу, витраченого на їх надання: консультація (20 хвилин); складання та направлення адвокатського запиту (30 хвилин); підготовча робота для складання позовної заяви (120 хвилин); написання позову та подача документів до суду (200 хвилин) (а.с. 74).
Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 року у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Як встановлено судом першої інстанції, розмір понесених ОСОБА_1 витрат в сумі 4  000,00 грн. підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами. Крім того, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином, Відповідач, як особа, яка заперечує зазначений Позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Водночас доводи суб`єкта повноважень щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг і часом на виконання робіт (надання послуг) не містять належних обґрунтувань; при цьому Апелянтом не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували відповідний розмір судових витрат. Саме по собі зазначення в апеляційній скарзі думки Апелянта про те, що витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та документально не обґрунтованими, на переконання колегії суддів, не може бути переконливим свідченням неспівмірності стягнутих з ГУ ДФС у Черкаській області витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що зі змісту поданих документів вбачається, що ОСОБА_1 надавалася правнича допомога у передбаченому договором обсязі, понесені витрати є пропорційними предмету спору та обсягу проведеної роботи, а також підтверджують їх безпосередній зв`язок саме з даною справою. Викладене, у свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 витрат, понесених на отримання професійної правничої допомоги, в сумі 4  000,00 грн., про що вірно зазначив суд першої інстанції. 
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            О.В. Епель

                                                                                                    М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 20» травня 2020 року.