Справа № 161/13145/19 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/224/20  Категорія: 64 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 лютого 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року, 

                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири на аукціоні її чоловік ОСОБА_5 придбав у ПАТ «Дельта Банк» квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.06.2019 року вона, її дочка ОСОБА_6 та мати чоловіка ОСОБА_7 прийняли спадщину після чоловіка (батька, сина - відповідно) на вказану квартиру і право власності було зареєстроване в Державному реєстрі нерухомого майна 19.06.2019 року за №170989093.
Вказує, що прийнявши спадщину, вона виявила намір проживати у вказаній квартирі, однак у ній є речі відповідачів, які періодично там проживають та не мають намір звільнити житло.
Вважає, що відповідачі перешкоджають їй у користуванні належною їй на праві власності нерухомістю, а також самовільно без її згоди розпоряджаються нею на власний розсуд.
У зв`язку з чим, просить усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідачів.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської від 19 листопада 2019 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.
Заслухавши відповідача ОСОБА_1 та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого була двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира під час укладання договору іпотеки належала на праві власності  відповідачу.
Договір іпотеки був укладений з метою виконання основного зобов`язання по поверненню кредитних коштів сумі 50000 доларів США отриманих за договором споживчого кредиту № 1139035000 від 25 квітня 2008р року, укладеним з позичальником ОСОБА_8 ..
Також встановлено, що спірне нерухоме майно не було придбано за кредитні кошти банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення.
0812.2011 року між ПАТ "Укрсиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами в тому числі за кредитним договором ОСОБА_8 . 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2014 року звернуто стягнення на двохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, що укладений між ОСОБА_8 та АКІБ "Укрсиббанк" та визнано за ПАТ "Дельта банк право власності на даний об`єкт нерухомого майна.
Спірне майно було придбано ОСОБА_5 на аукціоні шляхом укладення договору купівлі продажу від 02 листопада 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2019 року позивач ОСОБА_3 , ОСОБА_6 - дочка ОСОБА_5   та ОСОБА_7 - мати  ОСОБА_5 прийняли спадщину після ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 . Дане право власності на вказане житло було зареєстровано в Державному реєстрі нерухомого майна 19.06. 2019 року за номером 170989093.
ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 3/4 квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.06.2019 року (а.с. 5) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10).
Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що вона як власник 3/4 спірної квартири не може реалізувати своє право як власника, оскільки в спірній квартирі проживають та зареєстровані відповідачі, які на вимогу позивача не бажають звільнити спірну квартиру, а тому посилаючись на ст.ст. 317,321, 391 ЦК України просить усунути перешкоди шляхом виселення відповідачів.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із положеннями статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлено, що квартира по АДРЕСА_1 не була придбана за кредитні кошти та є єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ..
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпроголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у частині другій статті 2 ЦПК України, згідно з якою суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Як закріплено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. andOthers v. Bulgaria») § 39; рішення у справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine) § 170).
Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
Спірне житлове приміщення чоловіком позивача придбане на аукціоні, при підготовці до якого мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.
Крім того, у вказаний проміжок часу 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу`та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно виходив з того, оскільки спірна квартира  виступала забезпеченням кредиту в  іноземній валюті, придбана не за  кредитні кошти, являється єдиним постійним місцем проживання відповідачів іншого житла відповідачі не мають, а тому до даних спірних відносин слід застосовувати ст. 109 ЖК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», а тому відповідачі підлягають виселенню лише при умові наданні іншого житлового приміщення .
Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки банком. Банк повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї.
Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.
Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.
Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                                      У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а  рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2019 року в даній справі - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді