ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/10030/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Шальєвої В.А., Олефіренко Н.А.,  розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року в адміністративній справі №160/10030/19 (суддя у 1 інстанції Єфанова О.В.)
за позовом   ОСОБА_1  
до  Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області          
про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення,- 
                                                                   ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернулася з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила: 
- визнати бездіяльність Відповідача, щодо не поновлення пенсії Позивачки - протиправною;
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії Позивачці викладене в листі Відповідача від 22.07.2019 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії - провести поновлення виплати пенсії позивачці з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",  з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкала в Україні та з 20.05.1998р. виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. 10.07.2019р. представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення позивачу виплати пенсії за віком, додавши всі необхідні та достатні документи для поновлення позивачу пенсії, однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області викладеним в листі від 22.07.2019 року представнику позивача було відмовлено у поновленні позивачці пенсії за віком. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, починаючи з 10.07.2019р. Позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії з 07.10.2009р. по 23.04.2019р. залишено без розгляду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто   за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.  
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині строку з якого має бути поновлена пенсія та зазначити, що пенсія повинна бути поновлена з дати її припинення - березня 2014 року.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до практики Верховного Суду строк звернення до адміністративного суду із позовом на перерахунок пенсії, не проведений з вини ПФУ є необмеженим. Так, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових може бути подано без обмеження будь-яким строком. За таких обставин, позивачка має право на відновлення пенсії з 2014 року - з дати її незаконного припинення, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, суд приходить  до висновку, що апеляційна скарга  не може бути задоволена  з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкала в Україні та з 20.05.1998р. виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.
Починаючи з 1998 року і станом на сьогоднішній день, позивачка призначеної по закону пенсії не отримує.
10.07.2019 року представник позивачки, діючи на підставі нотаріальної довіреності, надіслав безпосередньо до відповідача нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивачки від 24.04.2019 року про поновлення пенсії та нотаріально посвідчені копії документів, як вказано у супровідному листі.
29.07.2019 року було отримано лист відповідача № 1348/02-09/21 від 22.07.2019 року, яким було відмовлено у поновленні пенсії на тій підставі, що позивачкою не була дотримана вимога щодо особистого звернення та до заяви необхідно додати довідку, що підтверджує місце проживання ОСОБА_1 на території держави Україна.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на вказані норми, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції є саме позовні вимоги щодо поновлення пенсії позивачу з дати її припинення - березня 2014 року, про задоволення яких просить позивач в поданій апеляційній скарзі. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі   статтею 51 цього Закону   у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного суду України від      07.10.2009 року № 25-рп/2009   пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня   ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні Європейського суду з прав людини      у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього   рішення).
З огляду на наведене, позивачка як громадянинка України має право на виплату призначеної їй пенсії.
При цьому, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року      виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного   Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Проте наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, останній повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.
Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.
Відповідно до ч. 1, 2   ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення строків звернення до суду та наслідки їх пропущення. 
Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі № 757/12134/14-а та від 18.09.2018 року у справі №199/5647/17 та ін.
Як слідує з матеріалів справи, позовна заява направлена до суду 11.10.2019 року, що підтверджується відповідною позначкою на конверті, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати звернення до відповідача із заявою про відновлення порушеного права (10.07.2019 року), атому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню від дати звернення до органу ПФУ - з 10.07.2019 року, в той час як позовні вимоги за період з 07.10.2009 року по 23.04.2019 року слід залишити без розгляду.
Також, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в період з 24.04.2019 року по 09.07.2019 року позивач не вчинив активних дій щодо звернення до органу ПФУ, що зумовлює необізнаність суб`єкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача, а тому позовні вимоги за вказаний період задоволенню не підлягає. 
Вказана правова позиція щодо строку з якого необхідно проводити поновлення виплати пенсії даної категорії громадян узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 31.10.2019р. у справі №160/7699/18.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.
Відповідно до ч.4 ст.243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Керуючись статтями 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                     ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року в адміністративній справі №160/10030/19 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року в адміністративній справі №160/10030/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено відповідно до ст.243 КАС України.   

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко