ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 р. 	Справа № 440/2487/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Зеленського В.В. ,  Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 13.03.20 року по справі № 440/2487/19
за позовом               ОСОБА_1  
до              Конституційного Суду України                      
про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

11.07.2019 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Конституційного Суду України (далі - відповідач), в якому просив зобов`язати відповідача надати йому запитувану в запиті від 10.06.2019 публічну інформацію у вигляді копій конституційних скарг, поданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ "Метро Кеш Енд Кері України", ТОВ "Запорізький завод феросплавів".
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 у справі № 440/2487/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019, позов ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.
07.02.2020 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019 у справі №440/2487/19, в якій заявник просить:
          - рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 у справі №440/2487/19 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019 переглянути за виключними обставинами та скасувати;
- прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та зобов`язати Конституційний Суд України надати ОСОБА_1 запитувану в запиті від 10.06.2019 інформацію - копії конституційних скарг поданих: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ТОВ "Метро Кеш Енд Кері України", ТОВ "Запорізький завод феросплавів".
В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року у справі № 3-154/2019 (3522/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України". У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження, встановлене у другому реченні частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України", стосовно ненадання за запитами інформації щодо матеріалів справи має тимчасовий характер і завершується одночасно із закінченням розгляду Конституційним Судом України справи. Враховуючи, що запитувана позивачем інформація стосувалася лише тих справ, розгляд по яким вже завершений, заборона на поширення матеріалів справи (в тому числі конституційних скарг), яка передбачена другим реченням частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України", не діяла. 
Отже, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019 у справі №440/2487/19 протиправно відмовлено у задоволенні його позовних вимог.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 у справі №440/2487/19 та залишено вказане судове рішення в силі.
Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що суд першої інстанції по суті не переглянув оскаржувані рішення на підставі виключних обставин і відмовив у задоволенні заяви з формальних підстав, просить скасувати зазначену ухвалу та прийняти нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити в повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що є помилковим твердження суду про те, що в рішеннях, які позивач просив переглянути за виключними обставинами, не застосовано положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України".
Так, Полтавський окружний адміністративний суд у рішенні від 22.08.2019 зазначає: «Разом з цим текст конституційної скарги може становити об`єкт права інтелектуальної власності, за розроблення якого сторона понесла певні витрати і має право розпоряджатися ним як об`єктом цивільних правовідносин на власний розсуд, проте не на розсуд ОСОБА 1, який помилково вважає, що після завершення конституційного провадження на запитувані ним скарги не поширюються обмеження, встановлені ч. 4 ст. 42 Закону України "Про Конституційний Суд України"».
Виходячи з цього, по тексту цього рішення чітко слідує, що суд застосував ч. 4 ст. 42 Закону і вказав на помилковість позиції позивача щодо інтерпретації цієї статті.
Також, позивач вважає помилковою позицію суду першої інстанції, яка полягає в тому, що рішення може бути переглянуто за виключними обставинами виключно у тому разі, якщо визнана (не) конституційною норма закону згадується по тексту рішення суду.
Як слідує із матеріалів справи, підставою для подачі позову ОСОБА_1 чітко зазначив, серед іншого, і статтю 42 Закону України «Про Конституційний Суд України», в подальшому він посилався на цю норму закону також і під час апеляційного оскарження.
Позивач вважає, що суди у поточній справі застосовували положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" на підставі його позиції у позовній заяві і визнали ці посилання помилковими.
Той факт, що суди не згадали положення цієї статті у своїх рішеннях, може свідчити про недостатню мотивацію і деталізацію судових рішень, проте це не говорить про те, що суди не застосовували цю норму (не застосувати її було неможливо, адже позивач покладав її в основу позову).
Окрім того, позивач вказує на помилкову інтерпретацію судом першої інстанції статті 361 КАС України, згідно з якою рішення КСУ про конституційність закону є підставою для перегляду судових рішень незалежно від того, чи виходив суд при ухваленні рішень із неконституційності цього закону, що підтверджується практикою Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.11.2019 у справі 545/1151/16-ц.
У доповненнях до апеляційної скарги позивач посилається на постанову Кропивницького апеляційного суду від 11.02.2020 у справі № 389/2004/16-ц, якою суд визнав правильним рішення суду першої інстанції, який, переглянувши своє власне рішення за виключними обставинами, скасував його і ухвалив нове - оскільки висновок суду під час першого розгляду справи суперечив висновку Конституційного Суду України, який був вказаний у рішенні прийнятому пізніше в часі.
На думку позивача, аналогічно у його справі, розглядаючи заяву про перегляд судових рішень за виключними підставами, суд повинен був врахувати позицію КСУ в рішенні, ухваленому за його ж конституційною скаргою. В цьому рішенні суд вказав на те, що обмеження в наданні конституційних скарг втрачає свою дію після завершення її розгляду Конституційним Судом (що передбачає неконституційність цього обмеження, якби воно продовжувало діяти в часі і після цього).
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи безпідставними, а ухвалу суду першої інстанції - повністю законною та обґрунтованою, з підстав, наведених у судовому рішенні. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 - без змін.
Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження в межах доводів апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що 10.06.2019 ОСОБА_1 засобами електронної пошти надіслав до Конституційного Суду України запит про надання публічної інформації (т. 1 а. с. 12), в якому просив надати йому копії конституційних скарг, за якими відповідач прийняв рішення, а саме:
1) скарг, поданих громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якими прийнято рішення від 25.04.2019 № 1-р(ІІ)/2019;
2) скарги, поданої громадянкою ОСОБА_4 , за якою прийнято рішення від 15.05.2019 №2-р(ІІ)/2019;
3) скарги, поданої ТОВ "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА", за якою прийнято рішення від 05.06.2019 № 3-р(І)/2019;
4) скарги, поданої ТОВ "Запорізький завод феросплавів", за якою прийнято рішення від 06.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019.
У відповідь на запит позивач отримав лист від 14.06.2019 за вих. №4-4/1-18/2487, яким його поінформовано про те, що матеріали справ за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за результатами розгляду яких Другим сенатом Конституційного Суду України ухвалено рішення від 25.04.2019 №1-р(ІІ)/2019, та конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" (щодо забезпечення державою виконання судового рішення), за результатами розгляду якої Другим сенатом Конституційного Суду України ухвалено рішення від 15.05.2019 №2-р(ІІ)/2019, розміщено на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України. Зазначено, що інші запитувані матеріали справ передаються до архіву Суду не пізніше ніж 30 днів з дня прийняття акта Суду, проходять архівне упорядкування, після чого розміщуються на веб-сайті Суду, та, за потреби, можуть бути надіслані на електронну адресу позивача. До листа додано скановані матеріали вищевказаних справ (т. 2 а. с. 7, 8). 
Окрім того, позивачу направлено листа від 04.07.2019 за вих. №4/1-12-18/2823, яким йому надіслано наступні копії матеріалів справ:
- за конституційною скаргою ТОВ "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА" щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців двадцять четвертого, двадцять п`ятого, двадцять шостого розділу І Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо уточнення деяких положень та усунення суперечностей, що виникли при прийнятті Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення  інвестиційного клімату в Україні" від 23.03.2017 №1989-VIII, за результатами розгляду якої Першим сенатом Конституційного Суду України ухвалено рішення від 05.06.2019 № 3-р(І)/2019 (справа № 3-391/2018(6048/18);
- за конституційною скаргою Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення пункту 13 частини першої етапі 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", за результатами розгляду якої Другим сенатом Конституційного Суду України ухвалено рішення від 06.06.2019 №4-р (11)/2019 (справа № 3-234/2018(3058/18).
Однак, з огляду на те, що в надісланих матеріалах були відсутні тексти самих конституційних скарг, 04.07.2019 позивач надіслав відповідачеві повторний запит, в якому вказав на те, що його цікавлять саме тексти конституційних скарг, а не лише додаткові матеріали у справах (т.1 а.с. 73).
Листом від 09.07.2019 №4-4/1-12/2940 позивача повідомлено про те, що йому була надана інформація щодо запитуваних ним конституційних скарг ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ Україна", АТ "Запорізький завод феросплавів" відповідно до частини другої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" (т. 1 а. с. 74).
Не погодившись з позицією відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та приймаючи відповідне рішення від 22.08.2019 у справі №440/2487/19, Полтавський окружний адміністративний суд застосував положення статей 32, 34 Конституції України, статті 5 Закону України "Про інформацію", статей 1, 6  Закону України "Про доступ до публічної інформації", пункту 3 частини третьої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України", статей 21, 23 Закону України "Про інформацію", рішення Конституційного Суду України №2-рп від 20 січня 2012 року та дійшов висновків про те, що коли певна інформація є публічною, це ще не означає, що вона автоматично є відкритою. Судом першої інстанції зазначено, що у випадку коли документ (заява, звернення, скарга) складений суб`єктом приватного права, то за відсутності його згоди на поширення цього документу, це спричинить незаконне втручання у його приватне життя. Також, на переконання суду, позивач, маючи реальну можливість звернутися безпосередньо до авторів запитуваних ним конституційних скарг з відповідним проханням, цього не зробив або не надав доказів таких звернень суду, згоди від них не отримав, пояснень з цього приводу не надав. Указано, що текст конституційної скарги може становити об`єкт права інтелектуальної власності, за розроблення якого сторона понесла певні витрати і має право розпоряджатися ним як об`єктом цивільних правовідносин на власний розсуд. Крім того, судом зазначено, що оскільки ОСОБА_1 ставить питання про надання йому текстів документів, авторство яких належить фізичним та юридичним особам приватного права, то його дії носять ознаки втручання у сферу приватних інтересів вказаних осіб, що прямо заборонено законом. 
Залишаючи без змін рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 у справі № 440/2487/19 та приймаючи відповідну постанову від 07.10.2019, Другий апеляційний адміністративний суд застосував положення статті 40 Конституції України, статей 5, 7, 21, 23 Закону України "Про інформацію", статей 1, 7, 12, 13, 19, 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", пункту 3 частини третьої статті 42, статті 55 Закону України "Про Конституційний Суд України", статті 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи "Про доступ до офіційних документів" №Я(2002) 2 від 21 лютого 2002 року, рішення Конституційного Суду України №2-рп від 20 січня 2012 року та дійшов висновків про те, що у випадку, коли документ (заява, звернення, скарга) складений суб`єктом приватного права, то поширення цього документу за відсутності його згоди спричинить незаконне втручання у його приватне життя. Також погодився із висновками суду першої інстанції про те, що реалізація особою права на подання конституційної скарги до Конституційного Суду України за законом пов`язана із зазначенням цілого ряду персональних даних та інформації, яка може мати ознаки конфіденційності.
Підставою для перегляду вищезазначених рішень судів за виключними обставинами заявник, ОСОБА_1 , зазначив рішення Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року у справі № 3-154/2019, яким визнано таким, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України".
Приймаючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року у справі № 440/2487/19, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні рішення Полтавський окружний адміністративний суд не керувався положеннями другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" та в основу своїх висновків їх не покладав, зокрема, не посилався на невідповідність Конституції України положень другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" та на їх незастосування у зв`язку з цим. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що встановлена Конституційним Судом України конституційність положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" не є виключною обставиною, яка зумовлює перегляд судового рішення у справі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.  Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 
Підстави перегляду судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами встановлені статтею 361 КАС України, відповідно до частини 1 якої судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до п. 1 ч. 5  ст. 361 КАС України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України. 
Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість, крім організації внутрішньої роботи. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. 
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.97 N 1-зп, від 09.02.99 N 1-рп/99, від 05.04.2001 N 3-рп/2001, від 13.03.2012 N 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
22 січня 2020 року Конституційним Судом України ухвалено рішення у справі №3-154/2019 (3522/19) (№1-р(I)/2020), яким визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України". 
Колегія суддів зауважує, що рішення Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року у справі №3-154/2019 (3522/19) (№1-р(I)/2020) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.
Окрім того, у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновків, що обмеження, встановлене у другому реченні частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України", стосовно ненадання за запитами інформації щодо матеріалів справи, яку розглядає Конституційний Суд України, ґрунтується на приписах закону, переслідує таку легітимну мету як захист прав осіб, зокрема права на невтручання в особисте і сімейне життя, гарантованого статтею 32 Конституції України, та забезпечення конституційного принципу незалежності діяльності Конституційного Суду України у ході реалізації ним своїх юрисдикційних повноважень у формі конституційного провадження у справах за конституційними поданнями, конституційними зверненнями, конституційними скаргами, і є необхідним у демократичному суспільстві. Вказане законодавче обмеження не є цензурою у сфері конституційного провадження, оскільки має тимчасовий характер і завершується одночасно із закінченням розгляду справи Конституційним Судом України. Отже, положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" не суперечать положенням частини першої статті 8, частини третьої статті 15, статті 34 Конституції України.
Підставою для перегляду судового рішення за виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону (акту, окремого положення), застосованого судом при вирішенні справи, а також незастосування судом в адміністративній справі як неконституційного закону (акту, окремого положення), яке у подальшому Конституційним Судом України визнано конституційним.
Колегією суддів встановлено, що при прийнятті рішення від 22 серпня 2019 року у справі №440/2487/19, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року, Полтавський окружний адміністративний суд не керувався положеннями другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" та в основу своїх висновків їх не покладав.
Також, при прийнятті рішення від 22 серпня 2019 року у справі №440/2487/19 Полтавський окружний адміністративний суд не посилався на невідповідність Конституції України положень другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" та на їх незастосування у зв`язку з цим.
Таким чином, встановлена Конституційним Судом України конституційність положення другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" не є виключною обставиною, яка зумовлює перегляд судового рішення у справі.
Колегія суддів не спростовує доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 наявні посилання на ч. 4 ст. 42 Закону України "Про Конституційний Суд України", проте, вважає за необхідне наголосити, що суд першої інстанції при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 виходив з інших підстав, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, а саме через те, що текст конституційної скарги може становити об`єкт права інтелектуальної власності, за розроблення якого сторона понесла певні витрати і має право розпоряджатися ним як об`єктом цивільних правовідносин на власний розсуд, і позивач, маючи реальну можливість звернутися безпосередньо до авторів запитуваних ним конституційних скарг з відповідним проханням, цього не зробив або не надав доказів таких звернень суду, згоди від них не отримав, пояснень з цього приводу не надав.
Отже, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог не була невідповідність Конституції України положень другого речення частини четвертої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для перегляду рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року у справі №440/2487/19 за виключними обставинами.
При цьому, суд першої інстанції правомірно не надав оцінки вимогам заявника, ОСОБА_1 , про перегляд за виключними обставинами постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019 у справі №440/2487/19, оскільки відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.
В свою чергу, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що рішення суду може бути переглянуто за виключними обставинами виключно в тому разі, якщо визнана неконституційною норма закону, а тому судом першої інстанції помилково інтерпретовано ст. 361 КАС України.
Однак, зазначений факт жодним чином не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про відсутність, в даному випадку, підстав для перегляду рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року за виключними обставинами.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника, ОСОБА_1 , на постанову Кропивницького апеляційного суду від 11.02.2020 у справі 389/2004/16-ц, оскільки вона стосується зовсім інших обставин.
Окрім того, позиція судів першої та апеляційної інстанції не є обов`язковою для врахування судом апеляційної інстанції, а згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, колегія суддів ураховує правову позицію, що міститься у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18. У вказаному судовому рішенні зазначено, що із тексту імперативних приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане. У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.
Таким чином, колегія суддів не визнає за позивачем права на перегляд за виключними обставинами судового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, також з огляду на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 не підлягало виконанню.
Колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 по справі № 440/2487/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.В. Зеленський    І.С. Чалий