Постанова                                                                           
Іменем України                                                                 
 
20 травня 2020 року                                                                     
м. Київ
                                                                                
справа № 639/5155/16-ц
провадження № 61-43386св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                 Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державне художньо-творче виробниче підприємство, Міністерство культури України,
третя особа - голова комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства Марченко Олександр Володимирович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства культури України на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року у складі судді Іванової І. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного художньо-творчого виробничого підприємства, Міністерства культури України, третя особа - голова комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства Марченко Олександр Володимирович, про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової компенсації за витрачені кошти на господарські потреби та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2016 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вищевказаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, посилаючись на те, що 27 квітня 2010 року між ним та Міністерством культури України в особі міністра Кулиняки М. А. було укладено контракт № 448 про призначення його на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства строком на три роки з 27 квітня 2010 року                        до 26 квітня 2013 року. 
Наказом Міністерства культури України від 27 квітня 2010 року № 263/0/17-10 його призначено на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства за контрактом. 
Наказом Міністерства культури України від 26 квітня 2013 року № 256/0/17-13 його звільнено з посади директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту, а наказом Міністерства культури України від 29 квітня 2013 року № 267/0/17-13 - призначено виконуючим обов`язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства до призначення керівника підприємства. 
Наказом Міністерства культури України від 16 червня 2016 року № 405/0/17-16 він був звільнений із займаної посади з 21 червня 2016 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією.
Вважає своє звільнення незаконним, оскільки він перебував на стаціонарному лікуванні в Харківській міській багатопрофільній лікарні № 18 з 17 червня 2016 року до 30 червня 2016 року, заборгованість по заробітній платі на день звільнення не сплачена. 
Крім того, вказав, що перебуваючи на посаді виконуючого обов`язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства він за власні кошти сплатив комунальні платежі та обов`язкові платежі до бюджету, у зв`язку з чим йому було завдано моральних страждань, оскільки заробітна плата йому не виплачувалася майже три роки, крім того він вимушений був за власні кошти підтримувати стан підприємства для збереження державного майна.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив:
- визнати незаконним наказ Міністерства культури України від 16 червня 2016 року                                  № 405/0/17-16 та поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства; 
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції у розмірі 183 430,91 грн;
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції за період з 01 липня 2016 року до 31 січня               2018 року у розмірі 41 585,13 грн; 
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 128 016,90 грн;
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 13 661,82 грн; 
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 60 178,93 грн; 
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь компенсацію витрат на господарські потреби за авансовими звітами у розмірі  38 979,93 грн; 
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн;
- стягнути з Міністерства культури України на свою користь судові витрати у розмірі 16 890 грн, з них: 6 890 грн - судовий збір; 10 000 грн - оплата послуг адвоката;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтневого районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним наказ  від 16 червня 2016 року № 405/0/17-16 та поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Визнаючи незаконним наказ про звільнення та поновлюючи ОСОБА_1 на посаді, місцевий суд виходив із того, що позивач у період його звільнення 21 червня                  2016 року знаходився на лікарняному, тому наказ про звільнення є незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі.
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що саме підприємство здійснює виплату всіх належних керівнику сум, однак ОСОБА_1 вимог до Державного художньо-творчого виробничого підприємства не пред`явив. 
Крім того, місцевий суд зазначив про те, що на час звільнення трудові відносини у ОСОБА_1 існували саме із Міністерством культури України, Державне художньо-творче виробниче підприємство не припинило свою діяльність в установленому законом порядку, обов`язки, закріплені пунктом 10 Процедури щодо проведення розрахунку та виплат всіх належних керівнику сум після отримання наказу, зазначеного у пункті 8 процедури, ОСОБА_1 не виконав.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 серпня 2018 року про виправлення описки, апеляційні скарги ОСОБА_1 , Дзюби І. Ю - представника Міністерства культури України залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2018 року Міністерство культури України подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог і прийняти в цій частині нову постанову або змінити рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не досліджено та не взято до уваги, а позивачем не доведено, що відповідач станом на день видання наказу про звільнення володів інформацією про його непрацездатність у період                       з 17 червня до 30 червня 2016 року.
У решті рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права.  
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухвалені з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для їх скасування. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27 квітня 2010 року між Міністерством культури України в особі Міністра                    Куліняки М. А. та ОСОБА_1 було укладено контракт № 448, згідно з яким                    ОСОБА_1 був призначений на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства терміном на три роки з 27 квітня 2010 року до 26 квітня 2013 року.
Наказом Міністерства культури України від 27 квітня 2010 року № 263/0/17-10 ОСОБА_1 призначено на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства за контрактом. 
Наказом Міністерства культури України від 26 квітня 2013 року № 256/09/17-13 ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства, у зв`язку із закінченням терміну дії контракта.
Наказом Міністерства культури України від 29 квітня 2013 року № 267/0/17-13 ОСОБА_1 було призначено виконуючим обов`язки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства з 29 квітня 2013 року до призначення керівника підприємства. 
На підставі наказу Міністерства культури України від 10 липня 2013 року № 633 «Про припинення державних підприємств «Українська творча дирекція з підготовки циркових атракціонів і номерів» та Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство» було розпочато реорганізацію вказаних підприємств шляхом   їх приєднання до Державного підприємства «Державна циркова компанія України» та утворено комісію з припинення ДП «Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство у складі: директора ОСОБА_1. - голови комісії, головного бухгалтера   Подкопай О. Б. - заступника голови комісії та п`яти членів комісії.
Наказом заступника Міністра культури - керівника апарату Карандєєва Р. В.                        від 16 червня 2016 року № 405/0/17-16 ОСОБА_1 21 червня 2016 року було звільнено від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство». 
Згідно з листом непрацездатності серії АГА № 249685 ОСОБА_1 з 17 червня                 2016 року до 30 червня 2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Харківській міській багатопрофільній лікарні № 18.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду міста Харкова.
21 вересня 2018 року справа № 639/5155/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, пункту 4.2.5 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року № 3 «Про внесення змін до рішень зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 3 та від 28 травня 2019 року № 10», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С.,  Фаловської І. М.
Протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів справу призначено судді-доповідачеві: Литвиненко І. В., судді, які входять до складу колегії:                     Висоцька В. С. - головуючий, Сердюк В. В., Грушицький А. І., Фаловська І. М. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                     № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.
Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника, та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Отже, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Враховуючи, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи 21 червня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із реорганізацією ДП «Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство, тобто у період його тимчасової непрацездатності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що його звільнення відбулося з порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України, і таке порушення підлягає усуненню шляхом поновлення на роботі.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
З урахуванням того, що аргументи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»,  §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права.  Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової компенсації за витрачені кошти на господарські потреби та моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржуються, тому не переглядаються Верховним Судом.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства культури України залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.  
                             
ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     І. В. Литвиненко    В. В. Сердюк   І. М. Фаловська