Справа № 340/638/18 
Провадження № 22-ц/4808/241/20 
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Мельник О.В. 
з участю          ОСОБА_1 його представника  
ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Ільцівська сільська рада Верховинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 про встановлення права користування чужою земельною ділянкою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду від 28 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Бучинського А.Б. у м.Верховина, повний текст складений 09 грудня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення права користування чужою земельною ділянкою.
Позовні вимоги мотивовані тим, що йому на праві власності належить земельні ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,1552 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також в АДРЕСА_2 , с ОСОБА_6 площами 0,1489 га та 0,1672 га. Суміжним землекористувачем є ОСОБА_4 , якому належить земельна ділянка площею 0, 5170 га, що підтверджено державним актом серії ІФ №570020. Вказує, що він позбавлений права вільно користуватися земельною ділянкою площею 0,1498 га, кадастровий номер 26208822101010020933 в присілку Флесівка, ОСОБА_7 ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_4 чинить йому перешкоди в користуванні проїздом до земельної ділянки, яким він фактично користувався з 1986 року. Зазначає, що до його земельної ділянки була під`їзна дорога, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну серії Р1 №190721, виданий ОСОБА_8 , де з точки «Б» до точки «В» вказана дорога шириною 7,68 м та довжиною 58,88 м. Комісія Ільцівської сільської ради встановила, що дорога, якою він користувався, входить до земельної ділянки відповідача, а іншого під`їзду до його земельної ділянки виділити немає можливості. Посилаючись на те, що іншого під`їзду до земельної ділянки він не має, а встановлення земельного сервітуту не вплине на господарську діяльність відповідача, добровільно встановити земельний сервітут відповідач не погоджується, просить встановити право постійного безоплатного користування частиною земельної ділянки, площею 0,5170 га, кадастровий номер 2620884101010020485, що належить ОСОБА_4 , у вигляді смуги шириною 4,0 м і довжиною 82 м, загальною площею 328 кв.м для проходу, прогону худоби, проїзду сільськогосподарської техніки, для обслуговування земельної ділянки, площею 0,1498 га, кадастровий номер 2620882101010020933.
Ухвалою Верховинського районного суду від 11 грудня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Ільцівську сільську раду Верховинського району Івано-Франківської області.
Ухвалою Верховинського районного суду від 12 червня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_9 .
Рішенням Верховинського районного суду від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.
Не погоджуючись із даним рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та оцінці поданих доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю ІФ №02-11-21000104 від 11.09.1996, виданого на підставі рішення Ільцівської сільської ради народних депутатів від 23.09.1994, ОСОБА_1 на праві власності належали три земельні ділянки загальною площею 0,3041 га для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства, що знаходяться в с.Ільці Ільцівської сільської ради, в тому числі діл.№ НОМЕР_1 площею 0,1541 га. При цьому, що вказані земельні ділянки межують між собою канавою, що проходить по межі обох земельних ділянок. Згідно записів у державному акті від 11.09.1996 раніше земельна ділянка ОСОБА_1 межувала безпосередньо із земельною ділянкою ОСОБА_4 , однак внаслідок повторних обмірів в ході виготовлення технічної документації позивачем у 2016 році її розмір був зменшений за рахунок виключення з її площі та віднесення до земель Ільцівської сільської ради канави, що проходить між земельними ділянками сторін. Висновком судової земельно-технічної експертизи від 13.05.2019 №13/05/19 експертом визначено два технічно можливі для влаштування проїзду (проходу) до земельної ділянки площею 0,1489 га з кадастровим номером НОМЕР_2 :01:002:0933, належної ОСОБА_1 . Вказує, що відсутній інший спосіб користування своєю земельною ділянкою, окрім встановлення земельного сервітут через земельну ділянку відповідача.
04 лютого 2020 року представник   ОСОБА_4  -  ОСОБА_3  подав відзив на апеляційну скаргу, в якій доводи апеляційної скарги заперечила, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Захист прав позивача ОСОБА_1 на користування належною йому земельною ділянкою є можливим взагалі без встановлення сервітуту. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини необхідності встановлення земельного сервітуту, тобто права на користування чужою земельною ділянкою для задоволення своїх потреб проїзду до земельної ділянки, прогону худоби тощо, і що такі потреби не можуть бути задоволені іншим способом, крім як встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки ОСОБА_4 .
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.
ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечили. Рішення суду вважають законним та обґрунтованим, а тому просять залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1  суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів перед судом право на встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку відповідача, однак за умов недоведеності належними, допустимими та достатніми доказами можливості встановлення сервітуту щодо конкретно визначених розмірів, площі чужої земельної ділянки, суд позбавлений можливості вирішити питання про те, чи запропонований позивачем спосіб сервітуту є найменш обтяжливим для власника чужої земельної ділянки. 
Такий висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
З матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю ІФ №02-11-21000104 від 11.09.1996 (а.с.6 том 1), виданого на підставі рішення Ільцівської сільської ради народних депутатів від 23.09.1994, ОСОБА_1 на праві власності належали три земельні ділянки, загальною площею 0,3041 га для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства, що знаходяться в с.Ільці Ільцівської сільської ради, в тому числі діл.№ НОМЕР_1 площею 0,1541 га (а.с.6 том 1).
В ході виготовлення технічної документації на цю земельну ділянку у 2016 році та присвоєння їй кадастрового номеру 2620884101:01:002:0933 було уточнено розміри, конфігурацію земельної ділянки, внаслідок чого визначено її площу в розмірі 0,1489 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7 том 1), кадастровим планом земельної ділянки (а.с.9-11 том 1).
Крім цього, згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.9-11 цивільної справи №340/498/17) вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності, а саме Державного акту ЯЖ №570020 від 22.01.2009, виданого на підставі рішення Ільцівської сільської ради від 18.05.2007, належить земельна ділянка площею 0,5170 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Ільці, присілок Флесівка, Верховинського району, Івано-Франківської області.
При цьому, судом встановлено, що вказані земельні ділянки межують між собою канавою, що проходить по межі обох земельних ділянок. При цьому, згідно записів у державному акті від 11.09.1996, раніше земельна ділянка ОСОБА_1 межувала безпосередньо із земельною ділянкою ОСОБА_4 , однак внаслідок повторних обмірів в ході виготовлення технічної документації позивачем у 2016 році її розмір був зменшений за рахунок виключення з її площі та віднесення до земель запасу Ільцівської сільської ради канави, що проходить між земельними ділянками сторін.
Земельна ділянка ОСОБА_1 , площею 0,1489 га, кадастровий номер 2620884101:01:002:0933 є повністю ізольована з усіх боків наявними у власності чи користуванні іншими земельними ділянками, а зі сторони відповідача його земельною ділянкою, розташованою одразу за технічною спорудою канавою, що віднесена до власності Ільцівської сільської ради, що підтверджуються актом обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 від 05.07.2017 (а.с.12 том 1), викопіюванням з публічної кадастрової карти України (а.с.105 том 1).
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 13.05.2019 №13/05/19 (а.с.90-105), експертом визначено два технічні можливості для влаштування проїзду (проходу) до земельної ділянки площею 0,1489 га з кадастровим номером 2620884101:01:002:0933, належної ОСОБА_1 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в присілку Флесівка, Ільцівської сільської ради, Верховинського району, Івано-Франківської області, з мінімальною шириною смуги руху для дороги господарського призначення 4,5 м, відповідно до показників таблиці 5.2 ДБН В.2.3-5-2018 – вулиці та дороги населених пунктів, а саме через земельну ділянку з кадастровим номером 2620884101:01:002:0707, площею 0,1886 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби. По першому варіанту технічно можливий для проїзду (проходу) без будь-яких додаткових інженерних рішень, мінімальною шириною 4,5 м, від дороги загального користування. По другому варіанту технічно можливий для проїзду (проходу) з можливістю влаштування дерев`яної або бетонної конструкції через канаву мінімальною шириною 4,5 м від дороги загального користування.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Подібні положення містяться й у статті 321 Цивільного кодексу України.
Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).
Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України (у редакції станом на час виникнення спірних відносин) визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.
Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Згідно з частиною п`ятою статті 35 ЗК України до земель загального користування садівничого товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено неможливість забезпечення іншого проходу, проїзду до земельної ділянки, яка належить йому на праві власності. 
Отже, установлено, що позивач може по другому варіанту судової земельно-технічної експертизи від 13.05.2019 №13/05/19 влаштувати технічно можливий для проїзд до належної йому земельної ділянки шляхом спорудження дерев`яної або бетонної конструкції через канаву мінімальною шириною 4,5 м від дороги загального користування. Тобто, позивач має можливість користування належною йому земельною ділянкою площею 0,1489 га з кадастровим номером НОМЕР_2 01:002:0933, що знаходиться в присілку Флесівка, Ільцівської сільської ради, Верховинського району, Івано-Франківської області без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. 
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що проїзд (дорога), якою позивач з 1986 року вільно користувався як заїздом до належної йому земельної ділянки площею 0,1498 га, кадастровий номер 26208822101010020933 в присілку ОСОБА_11 , приватизована ОСОБА_4 , оскільки спростовуються рішенням Верховинського районного суду від 03.09.2018 року, яким йому відмовлено у задоволенні позову щодо визнання незаконними правовстановлюючих документів на земельну ділянку відповідача площею 0,5170 га у присілку Флесівка, Ільцівської сільської ради, Верховинського району, Івано-Франківської області. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Верховинського районного суду від 28 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Судді:                                                                В.Д.Фединяк 
                                                                І.В.Бойчук
                                                В.А.Девляшевський