ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 березня 2020 року           справа № 200/14481/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 р.  у справі  № 200/14481/19-а (головуючий І інстанції Христофоров А.Б.)  за позовом  Харківського національного університету внутрішніх справ  до   ОСОБА_1  про стягнення витрат пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі,- 

                                                       ВСТАНОВИВ:

Харківський національний університет внутрішніх справ  (далі – позивач, ХНУВС) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1  (далі – відповідач ОСОБА_1 ), в якому просив: стягнути витрати пов`язані з утриманням особи у вищому навчальному закладі.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року позовну заяву повернуто позивачеві.
Позивач, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд згідно довіреності від 03.05.2019 № 7/34 складеної відповідно до вимог ст.. 245, 246 ЦК України, Волошина А.В. має право підписувати та подавати від імені Університету заяви у відповідні органи, підприємства, установи та організації, підписувати документи, необхідні для здійснення цієї довіреності, робити копії документів та завіряти їх. Таким чином, Волошина А.В. є представником ХНУВС та діє на підставі довіреності від 03.05.2019 №7/34 в межах законодавства. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд вказав на те, що до позову, поданої та підписаної Волошиною А.В. як представником ХНУВС, не додано документа, який посвідчує її повноваження на підписання позову від імені ХНУВС, наявна у матеріалах справи копія довіреності засвідчена самим представником, а отже, не є документом, що посвідчує повноваження останнього.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 3 статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п.3 ч. 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
Аналіз зазначених норм Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави дійти до висновку, що у разі якщо судом буде встановлено, що позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, суд повертає таку заяву, якщо зазначене встановлено до відкриття провадження.
Відповідно до частини 1 – 3 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. 
Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
Юридична особа, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
За частиною 1, 2 статті 57 Кодексу адміністративного судочинства України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.
Відповідно до ст.59 Кодексу адміністративного судочинства України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи.
Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.
Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді.
Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.
Довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, правом підпису наділений позивач, уповноважена особа, або представник, повноваження якого повинні бути визначені у відповідному документів, що посвідчує такі повноваження. 
При цьому, повноваження представника підтверджуються довіреністю, яка повинна подаватися оригіналом або копією засвідченою у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч. 2 статті 244 та ч.1 статті 245 Цивільного кодексу України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Відповідно до п. 5.27 «Вимоги до оформлювання документів» ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. № 55, відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту.
Відповідно до положень статті 238 ЦК представник (у тому числі і за довіреністю юридичної особи) може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Законодавством не встановлено жодних обмежень щодо зазначення у змісті довіреності посилання на уповноваження представника на засвідчення копій документів, у тому числі й довіреності, а також щодо подання таких копій до будь-якого підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, державних органів, суду.
Зважаючи на вищевикладене, у разі коли до адміністративного суду звертається представник юридичної особи, закон не встановлює обов`язок засвідчення копій довіреності на представництво нотаріусом або ж безпосередньо керівником юридичної особи, що видав довіреність.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 1 березня 2002 ).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня            1998 року).
Статтею 60 КАС передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини перша, друга цієї статті).
У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання (частина 8 статті 59 КАС).
На думку суду, слід вважати підтвердженими повноваження представника на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності у ній відповідного застереження на вчинення певної дії.
Суд наголошує, що під час вирішення питання відповідності копії документа, що підтверджує повноваження представника юридичної особи, вимогам статті 59 КАС, зокрема при визнанні копії довіреності такою, що є засвідченою у визначеному законом порядку, слід уникати зайвого формалізму, як-от констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) копії посадової інструкції особи, яка засвідчила копію відповідного документа, відсутність у довіреності вказівки на повноваження представника на засвідчення копії довіреності тощо.
Крім того, повернення заяв  за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи  ставить під загрозу дотримання завдань адміністративного судочинства, закріплених у частині першій статті 2 КАС, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду  04 грудня 2019 року у справаі № 826/5500/18 (провадження № 11-195апп19).
Матеріали справи містять копію довіреності від 03.05.2019 № 7/34 підписаної ректором ХНУВС Швець Д.В., засвідченим відбитком печатки Відділу документування службової діяльності ХНУВС, на якій є відбиток штампу «Згідно з оригіналом» з підписом Волошиної А.В. (а.с.31).
У згаданій довіреності, зазначено, що Волошина А.В., має право представляти інтереси Університету в судах, усіх органах державної влади, підприємствах, установах, організаціях незалежно від їхньої форми власності та підпорядкування. Також, надано права, зокрема, підписувати та подавати від імені Університету заяви у відповідні органи, підприємства, установи та організації, підписувати документи, необхідні для здійснення цієї довіреності, робити копії документів та завіряти їх.
З огляду на наведений зміст довіреності, наявна в матеріалах справи її копія, засвідчена підписом Волошиної А.В., підтверджувала повноваження останньої як представника ХНУВС на подання позову, зокрема й на засвідчення копії довіреності власним підписом.
Таким чином,  суд першої інстанції не врахував зазначені обставини та дійшов помилкового висновку про підписання позову особою, яка не має такого права, а відтак і про наявність підстав для повернення позову на підставі пункту 3 частини 4 статті 169 КАС, що призвело до порушення норм процесуального права та постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 р.  у справі  № 200/14481/19-а – задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 р.  у справі  № 200/14481/19-а - скасувати.
Справу направити до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано 31 березня 2020 року

Суддя - доповідач                                                                                  Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                     І.Д. Компанієць

                                                                                                             Л.В. Ястребова