Постанова                                      
Іменем України                                 
 
04 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/27421/13-ц
провадження № 61-16873св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 31 січня 2019 року у складі судді Прохоренко В. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів: Чорної Т. Г., Пузанової Л. В., Склярської І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2013 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство акціонерний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, щовідповідно до укладеного договору              від 15 серпня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі                 21 675,05 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 15 серпня 2012 року.
Виконання зобов`язань за кредитом забезпечено порукою ОСОБА_2 за договором від 02 лютого 2009 року та порукою публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») за договором                         від 20 жовтня 2010 року, ліміт відповідальності поручителя ПАТ «Акцент-Банк» 10 000 грн.
Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 14 червня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі                    35 951,01 доларів США, із яких: 13 519,58 доларів США - тіло кредиту,                    10 443,25 доларів США - проценти, 894,80 доларів США - комісія,                        11 093,38 доларів США - пеня.
Враховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість у розмірі                            34 699,45 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 14 червня 2013 року становить 277 356 грн 42 коп.; стягнути солідарно із       ПАТ «Акцент-Банк із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 10 000 грн.
 
Справа переглядалась судами неодноразово.
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року, позов                                            ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь                                       ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі                   35 951,01 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 14 червня 2013 року становить 287 356 грн 42 коп. з відрахуванням                         10 000 грн. 
В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрати. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року касаційну скаргу                     ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від   08 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області                            від 07 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог                                     ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області                             від 07 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог                                   ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2016 року справу передано на розгляд до Херсонського міського суду Херсонської області.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 31 січня                      2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь                       ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 серпня 2007 року № HEWWAF00000128 у розмірі 23 475,41 доларів США, яка складається з: 9 263,21 доларів США - заборгованість за кредитом;                8 497,67 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 714,53 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.
У решті позову відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим порукою, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя.
Місцевий суд, врахувавши заяву про застосування строків позовної давності, виходив із того, що з 2009 року ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов'язань щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом, а тому на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом та процентами за користування грошовими коштами в межах строку позовної давності за період з червня 2010 року по червень 2013 року.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 31 січня                2019 року в частині визначеної судом до стягнення  суми кредитної заборгованості змінено.
Зменшено розмір стягнутих судом відсотків з 8 497,67 доларів США до 5 708,12 доларів США, загальний розмір з 23 475,41 доларів США до             14 971,33 доларів США, яка складається з: 9 263,21 доларів США - заборгованість по кредиту; 5 708,12 доларів США - заборгованість по відсоткам.
Визначено, що пеня підлягає стягненню у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України у розмірі 15 695 грн 05 коп.
У решті рішення залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд правильно застосував позовну давність та визначив початок перебігу позовної давності з 20 червня 2010 року, а тому станом на  червень 2013 року строк позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту в цілому не сплив.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції щодо стягнення нарахованих процентів та пені.
Суд дійшов висновку, що після спливу строку кредитування у банку було відсутнє право нарахування процентів за кредитом, а тому з 16 серпня               2012 року банк не мав права нараховувати передбачені кредитним договором проценти. Враховуючи те, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилось зі спливом строку кредитування, тому необґрунтованою є вимога банку про стягнення нарахованої на проценти неустойки за період з 16 серпня 2012 року по 14 червня 2013 року.
Суд зазначив, що розмір пені підлягає зменшенню та стягненню за період з 20 червня 2012 року по 15 серпня 2012 року у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України, що відповідає умовам пункту 4.1 укладеного між сторонами кредитного договору у розмірі 15 695 грн 05 коп.
Також апеляційний суд не прийняв доводи апеляційної скарги про те, що банком неодноразово направлялись досудові вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки такі направлялись в межах строку позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду          від 16 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Зазначає, що                   14 жовтня 2009 року листом він повідомив банк про відмову від виплат за кредитним договором у зв`язку з шахрайськими діями третіх осіб, а саме ОСОБА_2 . Отже, вважає, що, звертаючись до суду із вказаним позовом у червні 2013 року, банком було пропущено строк позовної давності.
Крім того, банком на початку 2010 року, тобто за три з половиною роки до подання позовної заяви, неодноразово направлялись йому вимоги про повне дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, а тому позивач скористався своїм правом на зміну умов договору.
Також посилається на те, що розділ 5 кредитного договору не містить даних щодо терміну (строку дії). Даний кредитний договір взагалі не містить інформації щодо термінів або строків його дії, він містить тільки дату укладення і графік погашення кредиту.
Таким чином, вважає, що укладений між ним та банком кредитний договір не є зобов'язанням з визначеним строком виконання, а є зобов'язанням, строк виконання якого визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності за яким починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від АТ КБ «ПриватБанк», у якому банк просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до кредитного договору № HEWWAE00000128 від 15 серпня               2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21675,05 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 15 серпня 2012 року.
 
Повернення кредиту позичальник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 28 числа кожного місяця кошти в розмірі                        363,54 доларів США (щомісячний платіж), що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, упродовж строку кредитування (пункт 7.1 кредитного договору).
 
З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 02 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № HEWWAE00000128, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання у випадку неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором відповідати перед банком нарівні з боржником, як солідарний боржник  (пункт 4 договору поруки).
 
Із матеріалів справи вбачається, що з жовтня 2009 року ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом, що позичальником не заперечується.
 
Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, станом на 14 червня                 2013 року заборгованість за кредитним договором становить                          35951,01 доларів США, з якої: 13519,58 доларів США - заборгованість за кредитом; 10443,25 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 894,80 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11093,38 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

 

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1  на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 31 січня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону  від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду зазначеним вимогам відповідають.
 
Судові рішення попередніх інстанцій в частині вимог до поручителя не оскаржуються, а тому в цій частині не переглядаються.
 
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                         (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 заявляв клопотання про застосування строків позовної давності.
 
Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов'язався повертати кредит з процентами періодичними платежами до 15 серпня              2012 року включно.
 
З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось 20 червня 2013 року.
 
У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня                 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зазначено, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки банк звернувся до суду з позовом у червні 2013 року, то з позичальника та поручителя підлягає стягненню заборгованість у межах строку позовної давності, тобто з 20 червня 2010 року по 20 червня 2013 року.
 
Також пунктом 91 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
З урахування вказаного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд правомірно зазначив, що після спливу строку кредитування у банку було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, а тому відсутні підстави для нарахування та стягнення процентів за період з                       16 серпня 2012 року по 14 червня 2013 року.
 
Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, тому розмір пені підлягає стягненню за період з                     20 червня 2012 року по 15 серпня 2012 року у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України у розмірі 15 695 грн 05 коп., що відповідає умовам пункту 4.1 укладеного між сторонами кредитного договору.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, дійшов правильного висновку, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, забезпеченого порукою, з позичальника та поручителя підлягає стягненню солідарно утворена заборгованість у межах строку позовної давності.
 
Доводи касаційної скарги про те, що банком йому неодноразово направлялись вимоги про повне дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором, а тому відбулась зміна строку виконання основного зобов'язання, не можуть бути прийняті судом, оскільки надані копії листів    від 21 червня 2010 року, від 14 вересня 2010 року не містять підпису та печатки банківської установи. Листом від 05 червня 2011 року банк просив погасити прострочену заборгованість за кредитним договором протягом тридцяти днів з дати одержання повідомлення, а у разі несплати простроченої заборгованості у вказаний строк, на підставі статті 1050 ЦК України вимагав повернути суму кредиту у повному обсязі, проте заявником під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій не вказано, коли він його отримав, що унеможливлює вирішення питання щодо часу. з якого банк змінив строк та порядок виконання зобов'язання боржником.
Отже, ОСОБА_1 не було доведено зміну банком строку виконання основного зобов'язання шляхом пред'явлення до нього вимог про дострокове погашення заборгованості.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позовна давність для стягнення заборгованості за кредитним договором почала спливати для позивача перший раз - з 15 серпня 2009 року, коли він, позичальник, відмовився укладати договір страхування заставленого майна, а другий              раз - з 14 жовтня 2009 року, коли він повідомив банк про відмову від здійснення виплат по кредитному договору у зв`язку з шахрайськими діями третіх осіб, є безпідставними, оскільки укладений між ним та банком кредитний договір передбачав обов'язок позичальника повернути борг частинами, а тому право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
 
Доводи касаційної скарги про те, що у разі порушення позичальником умов кредитного договору банк зобов'язаний вимагати погашення заборгованості достроково, не можуть бути прийняті судом, оскільки вимагати дострокового погашення заборгованості є правом банку, а не обов'язком.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог              статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано задовольнили частково позов АТ КБ «ПриватБанк».
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 31 січня          2019 року у незміненій частині та постанову Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович